Велчо Милев
Родът на Крачаните

chitanka.info

В тази зряла творба авторът се е осъществил цялостно и силно, с най-хубавото от себе си и от таланта си. Тя е от онези произведения, които са нещо повече от изкуство, защото са вече живот. Без съмнение, тя ще се нареди сред сериозните завоевания на съвременната ни историческа проза.

Разлив

Събуди го Марин дол.

На разсъмване той винаги го буди, защото бучи по-инак, не както денем и не както нощем. До разсъмването е още далече, но в гласа на реката нещо се бе променило. Нещо ново имаше в громола й, спотаено и силно, то блъскаше каменните й брегове и те тръпнеха. Тръпнеше и къщата на Крачана. Тази тръпка бе усетил той, тя го бе разбудила.

Ослуша се. Позна я.

Всички в Елхово я познаваха. Тя идва всяка пролет — кога по-силна, кога по-слаба, но винаги идва. Първо полазва бреговете на реката, сетне и къщите — цялото село. Духнеше ли южнякът, всички я чакаха, а той още вчера обърна времето. И облаците обърна. Първо ги подплаши, та се защураха насам-натам, а сетне ги подбра, завърна ги и те се кротнаха по оснежената глава на Калабака. Докъм пладне облизаха и последната пряспа и от препълнените им търбуси рукна дъждът. Тоя дъжд и снежната вода беснеят сега в коритото на Марин дол: къртят камъни от бреговете му, търкалят ги и те громолят на всеки пад, а където няма падове, стържат по дъното.

Крачана се надигна от постелята и излезе на чардака. Тук още по-силно усети и громола, и тръпката на реката. Голямата къща играеше под босите му нозе, та чак тъмното около нея играеше.

И други бяха усетили промяната в гласа на реката. Светваха прозорци. Из близките край Марин дол дворове тръгнаха запалени фенери. Стигнаха до брега и се заспускаха. Всяка пролет фенерите се спускат така. Връзват ги с дълги въжета, за да стигнат досами водата, а сетне бавно, през цялата нощ ги вдигат, все на педя от прииждащата река. Защото всяка пролет Марин дол тревожи стопаните от отсрещния, по-ниския бряг, залива го, та прави какви ли не поразии: и добитък е вземал, и къщи, че и хора.

Къщата на Крачана е на отсамния, на високия бряг. Отсам са и двете му воденици, и петмезчийницата. За тях Марин дол не е страшен, нито громолът, нито тръпката му. Но Крачана усеща една друга тръпка… Усети я той още наесен. Нищо че тогава Марин дол бе така изтънял, че шушнеше само, тръпката мина през селото и го разтревожи. Разтревожи и Крачана, но не както сега, не както от вчера. До вчера той все си мислеше, че тая тръпка няма да стигне къщата му. Голяма е тя, с яки зидове, от камък и върху камък зидана — пълна, тежка… Такава къща лесно се не помръдва. Тежи, самата къща тежи, и имането в нея тежи. Но вчера усети — тръпката е стигнала и нея. А тя, тази тръпка, не е като тръпката на Марин дол, за нея висок бряг няма, трус е тя, не гледа ни бряг, ни нищо — събаря. И колкото си по-нависоко, по-лошо… А в Елхово, че и наоколо, най-високо е Крачан чорбаджи.

Крачана се мръщи, разстъпва изтръпналите си нозе, а очите му не се отделят от спуснатите над реката фенери. Водата, жълтеникава от светлината им, се кълби под тях, надига се. Надигат се и фенерите, надигат се в тъмното и човешките гласове по оттатъшния бряг — тревогата се надига. Един фенер внезапно угасва. Малко подир туй до Крачана стига и глухият му далечен пукот. Тъй е то, закъснели са да го издърпат навреме, плиснала го е водата и…

Ами той, той как да издърпа своите? Синовете му, и двамата, тъй са нагазили в туй, де иде, че ако рече да дръпне въжето, ще се скъса, а и сила няма. Не че е отмаляла ръката на Крачана, силна е тя още, но за туй сила няма. И колкото повече го мисли и премисля, по-малко сила усеща в себе си.

— Какво става, тате? — На чардака излиза Гърди, по-големият му син, и той бос.

— Запали фенера! — не му отвръща, а нарежда Крачана и се стяга: ще опита тук, сега, в тоя час ще опита! Ще опита, пък.

Докато Гърди се оправяше с фенера, изскочи и Ангел, по-малкият:

— Бате! — и спря.

Крачана почака някое време, сетне се извърна:

— Що спря? — попита го. — Или баща ти не бива да знае!

Фенерът припука, припука и уталожи пламъка си, освети синовете му. Лицето на Ангел е хубаво. От майчината си хубост бе взел той, от бащината сила, но и от майчината си хубост. Гърди, големият, е само як, як като всички Крачани, а Ангел — и як, и хубав. Хубостта му някак оглажда силата в него, прави я мека, но не я скрива. Нищо на тоя свят не може да скрие силата на Крачаните — ни хубост, ни грозота.

— Е… — подканва го Крачана, но в гласа му няма и помен от нежността, която таи към по-малкия си син. Нежността той пази дълбоко в себе си, както Марин дол пази най-чистия си пясък — на дъното.

— А, нищо, рекох, че само бате е навън, та… — усмихва се Ангел, но като среща тежкия, омрачнял поглед на баща си, устата му изведнъж окоравява и силата на Крачаните, скрита под хубостта му, стяга цялото му лице. Очите му дръзко се опират на тежкия поглед на Крачана.

Крачана се извива и към Гърди, но махва с ръка. Оня, както се е разкрачил и навел едрата си глава, никога няма да издума. Все едно камъка да питаш… Те, камъните, де търкаля Марин дол, са къде-къде по-гласовити и огладени от него. Този е кремък, от която и страна да речеш да го подхванеш, ще те резне.

— Щом вие мълчите, ще кажа аз! — обръща им гръб Крачана и очите му пак срещат фенерите над Марин дол, но вижда синовете си. — Уплашихте се, а! Уплашихте се Марин дол да не залее Семовата плевня… — И рязко се обръща. Не му убягва мигновеното сепване и погледите, които си размениха синовете му.

— Като знаеш… — размърдва се Гърди, но не поглежда към него, а окачва фенера и тежко присяда.

— Знам! — отсича Крачана. — Жал ви е да не залее барута и пушките, де сте ги скрили. За тях ви е жал, а за вас, за майка ви, за имота… Че тоя Марин дол, в който сами сте се натопили, ще издави всинца ни, не помислихте ли? За него висок бряг няма! Няма!

Крачана се усъмни дали синовете му го слушат и спря. Защото докато той говореше, те с бързи и привични движения намотаваха навущата на краката си и мълчаха. Но Гърди измърмори:

— Така е, тате, но не ние сме се натопили в тоя Марин дол, той ни залива — всичките! А че няма бряг, няма. За българите, за раята, кога е имало бряг…

— Приказки! — спира го сопнато Крачана. — Какво ви е на вас, та се пишете и вие при другите? Пари ли нямате, имот ли или какво… Турчин виждате, когато идете в друго село, а тия, де са идвали тук, темане са ви правили. Защото сте Крачани! На, Селим бей, дето е бей, идва от Янино да си пие кафето с Крачан чорбаджи. Лоша дума чули ли сте от него?

— Лоша дума не сме чули, лошото е в очите му! — обажда се Ангел. — Виждаш го и ти, тате. Малко само да кривнеш и…

— Тъ-ъ-ъй! — дръпва се Крачана. — И какво, решихте да кривнете вие, вместо мене, а! Че Крачана лесно не кривва, Крачана си мери и приказката, и стъпката, по деветдесет и девет пъти ги мери… — и пак спря. Този път синовете му наистина не го слушаха, разбра. Громола на Марин дол слушаха, и гласовете по отсрещния бряг слушаха, но него — не! Усети и друго — не може ги спря. Как да ги спре, като нито са малки, нито са кои да е — Крачани са! Все едно двама като себе си да спре, два пъти по-млади… — Вървете! — махна им. — Селим бей само туй чака… — Но и в махването, и в гласа му вече нямаше сила.

Точно туй спря синовете му, спряха да стягат вървите на цървулите си и се вгледаха в Крачана. Не бяха го виждали такъв, не бяха го и чували, та го загледаха сега продължително и гласът на старата Крачанка ги сепна.

— На водениците ли ще ходите, чедо? — попита тя от дъното на чардака. Но никой не й отвърна и тя приближи. — Какво ще правите там, баща ви още вчера запъна саваците?

Мълчаха. Мълча до някое време и Крачана, но не изтрая:

— При други саваци отиват синовете ти. И не да ги запъват, да ги вдигат са тръгнали, та колкото вода има, да залее и тях, и бащинията им!

Вик щеше да се изтръгне от старата Крачанка, но тя го захлупи с шепите си и прошепна:

— Боже!… Вярно е… Боже!…

— Мамо! — спусна се към нея Ангел. — Не бива!… Не можем иначе.

Крачана избухна.

— Не можете ли, не можете ли…! Навремето горих малките ви пръсти в огнището — страх от огъня да имате, а трябвало целите ръце, целите! Белким сега…

— Ех, тате!… — надигна се Гърди и без да погледне някого, тежко заслиза по стълбата. Стъпките му се открояваха и сред гърмола на Марин дол, не заглъхваха. Ангел се откъсна от майка си и изтрополя след него. Скоро след това пътната врата хлопна зад тях.

Стана тихо. Бученето на Марин дол се бе усилило. Къщата вече не тръпнеше, играеше, люлееше се. Или на Крачана тъй му се струваше?

— Прибирай се, ще настинеш! — избоботи той на жена си.

Когато приведеният й гръб се скри зад вратата на одаята, Крачана отново се извърна към Марин дол.

Фенерите се бяха вдигнали много. В светлината им вече блестяха мокрите зидове на оградите.

Вдигне ли се още, ще нахлуе в дворовете. А ще се вдигне, къде му е, сега почва.

Крачана изпъшка. Очите му сами се откъснаха от фенерите и макар че над тях го срещна тъмното на нощта, той виждаше и през него: зад селото е Калабака, зад него — Янино, а в Янино — Селим бей…

Трийсет години си пият кафето със Селим бей. Трийсет години се усмихват един на друг. Прав е Ангел, знае Крачана каква е усмивката на Селима — през зъби! От трийсет години я знае. Дръпват се само устните му, колкото да оголят едрите зъби, нийде другаде по него смях няма: ни по лицето му, ни в очите му, ни в сърцето. Винаги тъй се е усмихвал Селим бей — и когато Крачана множеше имотите си и когато строеше двете воденици и петмезчийницата… — усмихва се като да захапе, но нямаше какво. Ни веднъж не кривна Крачан чорбаджи, защото не девет, деветдесет и девет пъти мереше и премерваше, смяташе и пресмяташе, преди да крачне. Но крачнеше ли, на здраво стъпваше. Стъпваше… Беше то! — изпъшка пак Крачана. — Сега вече не той мери стъпката си, луди глави на лудо хоро го хващат и го водят… — водят го право в Марин дол!

— Е, Селим бей, Бог ли, аллах ли е наредил, но ще имаш най-сетне Крачана. Ще го имаш — със синовете му, с имота му, с всичко. Дочака, Селим бей, дочака, ще захапеш…

Развиделяваше.

Фенерите един след друг гаснеха. Марин дол и без фенери се виждаше вече. Виждаше се цяло Елхово и нататък. Само Калабака тънеше в облаци и както са виснали коремите им, подути от снежна вода, кой знае колко дни има да я изливат. Кога ще отсъхне земята, кога ще изпръхне? Ще окъснее сеитбата.

Два дни и две нощи вилня Марин дол, ала зулум не направи.

Е, отвлече някоя и друга овца, подкопа и събори по-слабите зидове, че и избите наводни, но е бивало и къде по-лошо. Виж, Семовата плевня я отнесе цялата. То какво ли имаше да отнесе — две плетени стени и малко сламица, останала от зимата. Онова, другото, младите овреме пренесоха на сигурно място… Пролет идеше, а и хората помогнаха на Сема, та и тази беля не беше кой знае колко голяма. Само дето сеитбата на пролетниците окъсняваше.

Проточи се зимата на тая 1876 година в Елхово.

Снегът се залежа до късно. Сетне пък рукнаха дъждовете и не спряха, докато не подгизна цялата земя. Така подгизна, че щърковете и враните не смееха да стъпят в угарите, камо ли човек и добитък.

На, Крачана е яхнал най-якия си кон и макар че избира все здравото, конят пак затъва. Колко е яздил, а хълбоците му блъскат, блъскат… Умори се.

— Зор ли ти е? — потупва го Крачана по влажната, сгорещена шия. — Схвана се ти в тая дълга зима, нищо, ще се окършиш. — И пак го потупва, а очите му не се отделят от ширналото се поле.

Есенниците избуяваха вече — сини, синьо-зелени. Как няма да избуят: отдолу влага, отгоре слънце! Време е, време е да се сеят и пролетниците. Виж, угарите димят, димят — изпръхват, надигат се като тесто.

Хляб във фурна е земята и отсега на хляб мирише!

На Крачана му иде да слезе от коня и да чупне от орницата, да я сдъвче, на езика си да я усети. Усмихва се. Но усмивката изведнъж се отдръпва от лицето му — конят ли потрепери или пак оная тръпка мина под него?… Лицето му става друго — и очите, и мислите му. От сеитбата тръгват, а на другаде отиват…

Ще засеем, кога е бивало да не засеем, но кой ще жъне, Селим бей, кой? И какво? Че и друга сеитба се готви, и друга жътва… На, отвърнаха се хората от земята, жива душа няма по къра, кога е бивало така. Очите им вече не са в земята, ръцете им не са в едрото зърно на семето, друго зърно прехвърлят ръцете им, Селим бей — тежко, студено олово прехвърлят… Ковачниците в Елхово не млъкват и денем, и нощем, но не стягат рала там, нито лемежи точат — друго точат… Сляп ли си, Селим бей? И сляп да беше, пак щеше да видиш, а ти не си сляп. Сто очи и сто уши имаш ти, но си спуснал клепките им до долу и само през тесните цепки надничаш — чакаш! И се усмихваш. И пак през зъби, както те знам. И тоя път няма да е напразно, Селим бей, няма да е само на кафе. Друго ще дими, не чашка кафе на чардака на Крачан чорбаджи — чардакът ще дими, къщата ще дими, цяло Елхово ще дими, и Янино, и колко други! Знам го това, Селим бей, Крачан го знае по-хубаво от тебе, вижда го по-добре от твоите сто очи, чува го по-добре от твоите сто уши, но не може да го спре.

Е, може! Колкото за себе си, може. И сега може да намери за себе си висок бряг Крачан чорбаджи — като пошушне на каймакамина или на тебе, или на някой друг, но това няма да го бъде, Селим бей, няма да го бъде! И не защото синовете на Крачана са в ниското, не, а защото е Крачан чорбаджи! Той деветдесет и девет пъти мери и премерва, мисли и премисля. А от тази мярка знаеш ли какво излиза? Излиза, че ако Крачана направи тая крачка, за днес и за утре може и да е прав, но вдругиден тя ще е най-кривата крачка в живота му, в рода му. Крачана не мисли само за днес и за утре, Селим бей, затуй не я чакай, няма да я дочакаш тая крачка!

Главата му се оборва. Усеща под брадата си твърдия шаяк на салтамарката, но остава така и пак се размисля…

Виж, друго щеше да е, ако можех да го спра това лудо хоро. Ако можех да го спра!… Но не заради тебе, Селим бей, Крачана от тебе се не бои, от зелена жътва се бои. Че зелено е това, де го подхващат младите, много е още зелено. Но не мога! Спира ли се Марин дол? А туй е къде по-страшно и по-голямо и от Марин дол! От него не само Елхово ще тръпне, всичко българско ще тръпне, земята ще тръпне — ще се пропуква и ще поглъща, ще се пропуква и ще поглъща… Земята няма насита, Селим бей, няма — де що е родила, поглъща го и друго ражда. Е, тоя път добро семе ще погълне, дано и добро да роди.

Нова тръпка минава под Крачана и той пак се сепва. Конят потреперваше на дълги талази, отпред назад. И още не отминала първата тръпка, започваше нова.

— Дий! — заби петите си в корема му Крачана. — Дий, ще настинеш!

Добичето се напрегна, но не успя да изтръгне краката си от меката земя. Напрегна се пак, захапа юздата и се метна напред. Крачана го пришпори. Скоро орниците останаха далече зад тях. Конят пое към Калабака, натам го караше Крачана. Ще мине по склона, по-заобиколно е, но е по-здраво, отдолу е камък, едва-едва покрит с тънки чимове къса пролетна трева. Конят стъпва меко, не издава никакъв звук. Тихо е и наоколо, селото е далече, а гората на Калабака е още гола, студена — ни пиле се чува из нея, ни звяр — на сняг мирише още, на снежна вода, зимнина само извира от нея — мъртва, непробудена и изпрогонена под дебелата шума.

Тум!… Тум-тум!

Конят се занесе. Крачана едва се удържа на гърба му. Закрепи се криво-ляво, успокои го, стегна юздата и чак тогава се взря в дълбокия тъмен дол, откъдето се разнесоха неочакваните гърмежи. Изпърво не видя нищо. След време над голите върхари на дърветата се вдигнаха черни облачета дим, но не стигнаха бреговете на дола, ветрецът ги разпиля. Вдигнаха се и човешки гласове. Конят запреде с уши, изцвили.

— О-хо, о-хо!… — зауспокоява го Крачана, но добичето, вперило и то очи в дола, заотстъпва. Сега и Крачана чу — някой предпазливо, но бързо се катереше по брега. Сетне шумът от катеренето спря зад последните храсти и оттам се обади Гърди:

— Дорчо!… Дорчо!… О-хо, о-хо! — Говореше ласкаво, но се показа иззад храстите чак когато конят напълно се успокои. — Подплаши ли се? — попита, но така, че не можеше да се разбере на коня ли говори или на баща си.

— Подплаши се! — изгледа го сърдито Крачана и още по-сърдито добави: — А ако беше Селим бей или някоя друга чалма!…

— Ние натам пазим — махна по посока на Янино Гърди.

— Виждам, тъй пазите, че и Господ не може ви опази! — Сетне Крачана се привежда от коня и дълго гледа сина си. — Чувай, Гърди, зелена е тая ваша работа, открай докрай зелена. Ти си големият, не разбираш ли?

Гърди свежда глава и дълго мълчи, а преди да отвърне, хвърля поглед към брега, зад себе си:

— Разбирам, тате, не е мъчно за разбиране, но и зелена, пак трябва да я свършим. Трябва!

Казва го тихо, съвсем тихо, но тъй, че на Крачана лед му опира на сърцето. Вледенява го. Значи и Гърди е мислил, мислил и премислял, но и той като него — мълком, дълбоко в себе си. Нали е Крачан…

Тежка въздишка се изтръгва от Крачана, въздишка на обреченост. От нея ледът на сърцето му се стапя, изтича, но изтича и всичко от него. Усеща се празен — като коритото на Марин дол в късните есени, когато водата изтънее и само каменните й брегове кънтят… Кънтят от всичко: камък да хвърлиш — кънтят, птица да изпищи — кънтят, вятър да мине — пак кънтят.

— Тогава…, връщане няма! — изпъшква Крачана. Изпъшква на себе си, но Гърди му отвръща все тъй тихо:

— Няма, тате.

— Курбан?

— И курбан да е…

Крачана не чува останалото. Главата му пак се оборва. Замисля се.

Конят пощипва късата пролетна трева и стъпка по стъпка се отдалечава. Отдалечава и Крачана.

Отдалеч чува, че Гърди отговаря на някого, който се обажда от дола, успокоява го, казва му нещо… Всичко това стига до Крачана, но стига и отминава, защото когато Крачана мисли за нещо, целият потъва в това нещо, като свредел. Дълбае с цялата си Крачанска сила и ум, докато не излезе от другата му страна. Но и това не му стига, излезе ли, започва и оттам да го оглежда, и оттам да го мери и премерва, сетне — пак и пак…

Когато понечи да говори, видя се сам, далече от Гърди, та първо се наложи да завърне коня. Завърна го и започна:

— Щом е тъй, сине, трябва да знаеш: и курбан да се прави, колкото и голям да е, всичко не бива да се коли. Не бива! — Гласът му сега е равен, спокоен. Познава тоя глас в себе си, той идва, когато всичко е премислено и претеглено, и… когато няма накъде… А се надяваше… Повече няма на какво, и продължи: — Затуй мислете! Мислете и за сетне. И за по-сетне!… Тръгнете ли към Янино, а вие натам ще тръгнете, тук няма срещу кого, пазете се! Знам, в такава работа опазване от мрело няма, пазете се да не ви познаят чалмалиите. Преоблечете се тъй, че и родните ви майки да не могат да ви познаят. Конете ще оставите вън от селото, та колкото се завърнат, да бягат с тях, но не оставяйте и конете на… другите. И тях, другите, не оставяйте! Който и да падне там, приберете го. Едно, да го не сквернят чалмалиите, и друго, да не разберат кой е и откъде е. Поне туй свършете както трябва, че е за живите то, за тези, които останат. Ако останат… — и Крачана млъкна.

— Добре, тате — погледна го в очакване Гърди, но баща му бе извил коня и замислен гледаше полето в ниското.

— Идва време за сеитба, Гърди — въздъхна Крачана, но с друга, разнежена въздишка. — Гледай, земята дими. След ден два… Дано не е скоро тая, вашата. А, скоро ли ще е? — попита с гръб.

— Не знам, тате, но вече не е далечна.

Крачана се изви към Гърди, но не каза нищо, погледна го само и изведнъж, със сила, заби петите си в корема на коня. Изненадан, конят се изправи, изцвили и от място полетя по каменистия склон на Калабака. Копитата му късаха тънките чимове и ги мятаха далече назад.

Ех, де да беше и мъката му като тия чимове, де да беше!…

Крачана блъскаше конския корем, а ударите кънтяха в него самия, кънтяха и не откънтяваха…

Земя и пак земя!…

Ни двете воденици, ни петмезчийницата пълнеха душата на Крачана. Кесията му пълнеха, ала душата му…

Каква е тази българска душа, дето така се е вкопчила в земята си, та нищо не може да я откопчи от нея. Истина, майка и е тя, но и гроб й е, а тя, душата, със зъби и нокти се държи за коравата й пръст: и плаче над нея; и се радва над нея; и трижди я проклина с най-черните клетви; и я гали, а дойде ли оня, последният час, пак ней се моли: „Земице, прибери и мен!…“

— Боже, прости грешния! — Крачана сторва широк кръст, но и сега очите му не се вдигат от изпръхналата земя.

Земя!

На, отсъхна, протегна се като сънена жена и без думи, без нищо потегли мъжете към себе си. И те тръгнаха.

Крачана гледа широките им крачки, размаха на ръцете им, чува припрените им гласове, но от тях не иде радост, както е бивало всяка пролет, и душата му не се пълни с радост. Една трескава, тревожна забързаност шиба всички от сутрин до вечер, та ни смях, ни песен се чуе. Шиба ги и в сънищата им дори. Бързат, бързат… Със стиснати зъби разпарят земята, със стиснати зъби хвърлят и семето в нея, със стиснати зъби поемат и залъка, и глътката вода. И ти ли, земице, ще раждаш със стиснати зъби? Какъв хляб ще родиш през стиснати зъби?… Ще ни простиш ли, земице, че нямаме време да те погалим, да ти се порадваме? Прости ни! Друго е времето, затуй и ние сме други. Да засеем само!

Още ден, най-много два, и ще смогнем. Дано ги имаме, дано!… Малко остана. Повечето нивя са обърнати. Прясната орница чернее пред очите му. Гарги и косове на ята се вият над нея, но паднат ли ниско, губят се, щото и те са черни като орницата. Само щърковете личат, само те са бели, но и те някак тъжно крачат, като от друг свят.

Крачана опира ралото в хълбока си и подвиква. Воловете тежко поемат. Тежко обръща земята и лемежът. Тежко му е и на Крачана. Не от това, че от години сеитба и оран не опираха до него, синовете му и ратаите смогваха, не това обръща душата му. Друг лемеж се е забил в нея, той я обръща и над орницата му се вият само гарги и косове, ни един щърк се не белее там. Ни един! Тежко оре такъв лемеж — бавно, болно… И денят бавно преваля. Бавно намръква. Всичко е бавно, тежко.

Привечер Крачана разпрегна воловете, остави ралото на половин бразда и пое към селото. Прибираха се и другите, и те мълком, уморено. Навремени само някой ще се прокашля, друг ще подвикне на добитъка, но човешка приказка няма — ни пред него, ни зад него. Тъй се прибра.

Синовете му го бяха преварили.

— Свършихме, тате — посрещна го Гърди и подбра воловете. — Утре отиваме на Сипея, ти няма защо да идваш. До пладне и нея ще свършим, а сетне ще помогнем някому, ще видим.

Крачана кимна и се извърна към врявата, която се вдигна край кладенеца.

Играят — засмя се Гърди, загледан в малкия си брат и двамата ратаи, които, голи до кръста, се плискаха с вода от кладенеца. — Умора нямат!

И Крачана не отделяше очи от младите яки тела, странно бели в сумрака на вечерта. Ангеловият гръб се отделяше. Полегатите му рамене бяха рамене за двама, а кръстът му — момински!

От чардака светна фенер. Старата Крачанка го бе запалила и сега го окачваше на дирека. От светлината му разплисканата вода и гърбовете на младите порозовяха.

Крачана както си гледаше тази млада, здрава хубост, нещо изведнъж затъкна гърлото му. Нещо в него напря да излезе навън, но само го затъкна. Да можеше да викне, да кресне, белким го оттъкнеше, но… И точно в тоя час откъм долния край на селото, някъде откъм Семовата плевня, изпукаха пушки.

Врявата край кладенеца изведнъж секна. Младите се изправиха, замръзнаха, и сега водата се стичаше по голите им гърбове на браздолици — и те розови.

— Ю-ряяя! — провикна се единият от ратаите и се хвърли на врата на Ангела. — Почва, бачо Ангелеее! Почва!…

Из селото се извисиха и други викове. Пропукаха още пушки.

— Не успяхме! — изпъшка Гърди и Крачана позна в гласа му своя глас. — Не успяхме да засеем! Дойде…

Крачана най-сетне преглътна — с болка, но болка в гласа му нямаше, когато каза:

— Ти за това не бери грижа. Помни какво ти казах там, край дола… Мисли! Във всяка работа трябва да се мисли, в кървавата — най-много! От мене — туй, другото — от Бога. Бог да ви е на помощ! — и бавно прекръсти сина си.

Гърди взе ръката му, целуна я и смутен се отдръпна. Понечи да отстъпи, да се извърне, но усети на пламналите си страни ръцете на майка си и спря, закова се, притихна. Отдавна не бяха го докосвали така тези ръце, от детството още, и пак се почувствува дете.

Никой не бе забелязал кога се е смъкнала от чардака Крачанката. Тя и сега стоеше като слаба зимна сянка до едрото тяло на Крачана, мълком, неподвижна. Дори ръцете й оставаха протегнати и така, протегнати, докосваха младежите един след друг. Първо синовете й, после и ратаите. Мълком ги докосваше, мълком целуваше челата им, а очите й оставаха сухи — изплакали се бяха. И нищо не казваше. Каквото имаше да казва, казала го бе в молитвите си хиляди пъти; дни и нощи… Откакто научи, все това казваше, едно и също: „Запази ги, господи! Запази ги!…“

Затуй сега тя мълчеше и в притихналия двор се чуваше само благословията на Крачана:

— Бог да ви е на помощ, сине!… Бог да ви е на помощ!… Бог да ви е на помощ!…

Чак когато и последният от ратаите се отдели от Крачанката и когато пътната врата хлопна, тя не издържа, изхлипа. Но бързо захапа пръстите си, до кръв ги захапа, сетне ги сви в юмруци и със сила се мъчеше да ги натъпче в устата си, в гърлото си чак: „Не бива!… На живо не се плаче!… Не бива!…“ Олюля се, опря глава в рамото на Крачана, изгърби се, а викът, който я раздираше отвътре, не млъкваше. Не млъквашеее…

Крачана окаменя. Вкамени го тоя неизплакан майчин вик. Само майката може да погребе в себе си тоя вик, защото само майката може да го роди. Но и погребан, тоя вик се чува. Чува се!… Чуваш ли го, Селиме? Или твоите сто уши са глухи за него!

Ех, Селим бей, рекох, днес поне няма да помена името ти — не би!

Тръгнаха вече, Селим бей. Младите тръгнаха. Време е и ние с тебе да тръгнем. Отколе вървим един към друг, не гледай, че от трийсет години само си пием кафето, един към друг вървим, откакто още ни е нямало на тоя свят — от триста ли, от петстотин ли години — един Господ знае! Време ни е да се срещнем вече, време ни е. Дойде и това време — да премерим всичко, дето е в нас. Да го премерим деветдесет и девет пъти, както Крачана си знае, та когато го хвърлим на кантара, да няма крива сметка, отнапред да е ясно кое колко тежи, кое ще натегне… Време е, Селим бей! Малко ни дели вече, колко е, един връх — Калабака. Ние толкоз път сме извървели, та този ли няма да извървим, нищо че е най-стръмният — най-страшният! Щом синовете ми тръгнаха по него, че и другите, щом времето тръгна, какво ми остава? Човек от времето си не може избяга, нито да кривне — и да избяга, и да кривне, пак ще е там, във времето си, само че… крив, опозорен. Няма да избягаме и ние, Селим бей — нито ти, нито аз, ами да тръгваме, време е!…

Крачана изпъшка, тръсна едрата си глава и отдели Крачанката от рамото си.

— Вземи фенера и докато аз впрягам добитъка, ти обиколи селото. Чукай на всяка порта, вдигай всички: „Крачана нареди!“ — казвай им. Да впрягат и да тръгват. На фенери ще орем, но до утре всичко трябва да е засято. Сетне ще е късно. Сетне чалмалиите ще дойдат и… Там ще им обясня. Разбра ли?

Крачанката откачи фенера и излезе, без да каже нещо.

След час, когато Крачана отвори голямата порта, фенери сновяха из цялото село. Тръгна Марин дол, разля се… Разлив иде — и през всеки двор ще мине, през всяка къща, през всяка душа българска — и ни брод има, ни бряг…

Цяла нощ, до съмнало, се люляха фенерите из къра.

Вързани на дълги пръти пред яремите, те се люшкаха на всяка стъпка. Люшкаха се и люлееха всичко — и воловете, и орницата, и нощта над нея. Люшкаха се и хората зад ралата, но се люшкаха като сенки, че бяха най-отзад, в тъмното. Спираха само когато откъм Янино долитаха глухи, далечни гърмежи. И само тогава от Сипея се провикваше Крачана:

— Хайде, хайде, дий-й!…

Фенерите пак тръгваха.

До разсъмване гласът му пресипна, но още преди разсъмването взеха да падат хора и добитък. Крачана разбираше това по широките кръгове, които описваха фенерите, и по глухия пукот, с който се пръскаха в студената орница и гаснеха. Все по-малко фенери оставаха, а гърмежите откъм Янино не стихваха. Там гърмяха, а тук се пръскаха фенерите, и очи се пръскаха, и сърца… Но когато съмна, полето бе черно открай докрай, сякаш бе попило нощта — смогнаха, засяха. Навреме засяха, щото и към Янино гърмежите започнаха да стихват. Към пладне съвсем стихнаха.

Крачана не помни как се прибра от Сипея. Не помни и откога седи на чардака — от часове ли, от дни ли, от години ли… — и все едно и също повтаря: „Кого ми взе, Селим бей?… Колко взе?… Ще вземаш ли още?… А очите му не се откъсват от Калабака — там вече е станало, каквото имаше да става, оттам ще дойде и онова, което чакаше… На, очакваше дим над Янино, ей го вдигна се! Сега чака стъпки по стълбата — дочака ги! Привечер и тях дочака. Не знае само чии са…“

Беше Ангел.

Спря на най-горното стъпало и наведе глава.

— Колко? — попита го само Крачана.

— Деветима. И… бате…

— Знам! — изпукаха челюстите на Крачана. — Прибрахте ли ги?

— В църквата са.

На камък ли се превърна Крачана, та толкова тежко се вдига. Но се вдигна. И проговори:

— Викай вашите хора, само вашите! Бързо! Майките и бащите да се простят тук, в църквата, и тихо! На гробището искам само вашите хора. След час да сте там. Тръгвай!

Без да вдигне глава, Ангел се извръща и тежко слиза по стълбата. Тежко, бавно глъхнат и стъпките му. Глъхнат ли?… А туй що е?

— Чу-у-х!… — Не глас, не и душа, късче от душа изхриптява от гърдите на старата Крачанка. Изхриптява и се свлича на прага на одаята, сякаш само това късче я е крепило. Ръцете й падат, неестествено извити, в празния й скут и тя се взира в тях — ту в едната, ту в другата. С някаква тъпа почуда гледа тези празни ръце — ту едната, ту другата, ту едната, ту другата… Погледът й започва да люлее и нея самата — насам-натам, насам-натам… — бавно, грозно…

— Ставай! — кресна Крачана.

Люлеенето й спира. Ръцете й сами се свличат от скута, опира се на тях и се надига.

— Сам щях да ти кажа, но щом си чула, отивай! В църквата са. Отивай, след час няма и да го видиш — гласът на Крачана кънти в празната къща. И в него самия кънти.

Крачанката го погледна, но както преди малко гледаше празните си ръце, и мина край него с празни очи.

Така трябва, стопанке, така трябва, в такова време — така трябва! На камък трябва да станем. Такова време светци и камъни ражда, друго не ражда. Светци вече има, и не един, ред е на камъните — наш ред е. Мой ред е, стопанке!

Крачана вдига глава и очите му пак се впиват в Калабака. Мой ред е, Селиме! И все мой ще е. Твоят ред си отива. Ако не днес, утре — отива си. Аз и на камък да стана, тук ще съм — теб няма да те има. Вятърът е до време, Селим бей, а ти си вятър. Петстотин години минава над тая земя, корен не пусна — ни в земята, ни в мене. Дръвче не посади, клас не пося, два камъка един върху друг не сложи. Да сложиш ли, където ги имаше сложени — и тях разпиля. Туй не можеше да е до много, Селим бей, не можеше. Силен е не онзи, у когото е силата, а онзи, който може — който може и който прави…

Ти нищо не можеш. Нито си можел, нито си правил: ни земя можеш да коланиш, ни дърво, ни занаят. Можехме ние — раята! А и на земята сме си, на нашата. Ветрищата идват и си отиват, Селим бей, земята остава — ние оставаме. И в гроба да идем, пак оставаме, земята пази нейните си гробове, пази ги и ги помни, чуждите само не пази и не помни. Мисли, Селим бей, мисли и за утре, и за по утре, то иде!

Ти мисли, мен работа ме чака, чакат ония, деветимата… Тежка работа. Ти ни я отвори, Селим бей. Деветдесет и девет сеитби да бяха, деветдесет и девет жътви, по-леко щеше да ни е. Ех!… Младо зърно в земята хвърляме, Селим бей, много младо. Не е негов ред, никак не е, а ще го хвърляме… Дано да е само то, дано друго да няма, че тая пролет от сеитби душа не ни остана, Селим бей — ни душа, ни сърце, ни радост.

Крачана с мъка отдели очите си от тъмната грамада на Калабака, а го срещна още по-тъмната чернилка над селото — ни глас, ни светлинка. Само дълбокият, уморен тътен на Марин дол иде от тая чернилка, но него Крачана ни чува, ни сеща.

Отдавна се вдигна слънцето над Елхово. И над голямата Крачанова къща се вдигна. И над Калабака. Само черният дим над Янино е по-високо от него. А Селим бей още не иде.

Изгледаха се очите на Крачан чорбаджи, изгледаха се очите и на другите. Нозете им изтръпнаха, те целите изтръпнаха от чакане, а него още го няма.

Окъсняваш, Селим бей, окъсняваш. Много ли работа имаш, та… Аз моята свърших вече. Гледам, и ти си я свършил — черният дим над Янино от вчера се вие, а тебе още те няма. След огъня работа няма, Селим бей, след огъня няма нищо — ни Янино, ни работа. Или се радваш, Селим бей?… Такава работа радост не носи, но ти друга не знаеш, тя ти е сеитбата и жътвата, та може и да й се радваш. Радвай се, Селим бей, но не ме карай дълго да чакам, че дваж по-лошо е лошото да чакаш…

Е-е, най-сетне!

Идеш. Бързо преваляш Калабака, знаеш пътя, и конят ти го знае, чак до портата ми го знае, но днес Крачана те чака далече от портата, Селиме, далече от селото — че не за кафе идеш. За кафе орда се не води, Селим бей, за друго се води…

— Свири! — кресна Крачана. Гайдарят с два дъха напълни гайдата и тя писна. — Играйте! — кресна отново той и стисна ръката на жена си. Но ни гласа си позна, ни ръката й — ледена, празна, чужда. Чужди са и нозете му, не нозе — камъни, но харно повеждат хорото.

— Свири!…

И оглежда всички поред. Така, жените са с бели забрадки, бели са ризите и на мъжете. Така!… Така се посрещат гости след буна — с бяло хоро! Виж как те срещам, Селим бей, дано и така те изпратя — с бяло хоро, та черен дим да няма и над Елхово — друга сеитба да няма…

Земята потръпна. Но не от хорото, от конския тропот потръпна. Хорото политна. Време е, Крачан чорбаджи, време е! Забавиш ли се още, хоро и коне…

— Стой! — ръката му спира хорото, тежка е, спира и ордата. На педя от лицето му дъхтят конските ноздри, обливат го; на две педи от очите му — очите на бея, забиват се, като два остри камъка се забиват в неговите и потъват, потъват…, стържат по дъното чак, но той казва: — Добре дошъл, Селим бей, на добър ден идваш!

Присвиват се очите на Селим бей и остават присвити. Изтънява погледът му, изсинява — като връх на кама, който бавно изстива.

— Какъв празник е днес, Крачан чорбаджи, та го тачите? Не знам по това време ни гяурски, ни правоверен…

— Има, Селим бей, има! Засяхме. То за раята е голям празник.

Сега и устните на Селим бей се свиват, уста и не личи, да се чудиш откъде излизат думите му. Но думи като неговите, съскащи змии, могат отвсякъде да излязат:

— Бош лаф, Крачан чорбаджи, стига! Знаеш го и ти. Знаеш и за какво ида!… — Конят на Селим бей пристъпва. Пристъпва и ордата зад него, с ръце, впити в ятаганите, с очи — в скупчените селяни. — Чувай, Крачан чорбаджи, дошъл съм за тия, де се вдигнаха на буна. Дай ми ги! Иначе — всички!… А селото… — Бичът на Селим бей се вдига, вдига се над рамото му, над главата му, над Калабака и върхът му опира в черния дим над Янино.

— Клевета, Селим бей! — вдига се и гласът на Крачана. — Клевета! За буната чухме и ние, ала никой от нашите не е бил там. Кръст да сторя, няма да повярваш, че е гяурски, ала гледай! — И Крачана сочи хората зад себе си: — Казват, в буната паднали мнозина, има ли тук поне една черна забрадка?… Няма, Селим бей, хоро играем, а де се е чуло раята хоро да играе, ако някой близък се е затрил! Грях е то, Селим бей, голям грях. И още: комити ни орат, ни сеят, Селим бей, а виж земята ни — цялата изорана, засята.

Клепките на Селима едва трепват, а острите камъни, де е забил в очите на Крачан чорбаджи, изведнъж се размърдват, преобръщат се, стържат по дъното и вдигат кървава тиня. Време минава, додето мътилката отново легне на дъното и пред Крачана се зъбва усмивката на Селим бей. Нещо ново има в тая Селимова усмивка, нещо, което до днес Крачана не е виждал. Напряга се да го познае, мисли и премисля, ала Селим бей го изпреварва:

— Тъй е, Крачан чорбаджи, черни забрадки не виждам, но къра не мога да видя.

— Не бери грижа, Селим бей, ще го видиш. Ако искаш, целия… И кон ще ти дам, да не бъхтиш твоя, хубав кон ще ти дам. Ти знаеш какви са конете на Крачан чорбаджи. И сам ще го водя, та видиш ли една бразда недоорана, една бразда незасята, сечи! И мене, и другите…

— Щом ще го водиш, що да морим и друго добиче, Крачан чорбаджи!… — изясни се най-сетне усмивката на Селим бей. — Я се наведи! — И го натисна с бича.

Най-сетне Крачана разбра какво е криел под клепките си Селим бей, какво е имало в тая негова нова усмивка, но не трепна. Той не трепна, но трепнаха едрите рамене на Ангела. Бялата му риза изпука, очите му се наливаха за скок.

Крачана се напрегна — възпря го. С погледа си го възпря. Цялата си сила събра в тоя поглед и го опря в сина си.

Така се бе напрегнал, че когато Селим бей се стовари върху него, Крачана не го усети. Жилавите прасци на бея се впиха в хълбоците му, разклатиха го насам-натам, но той пак не усети — възпираше Ангела!

— Аферим, Крачан чорбаджи, здрав гръб имаш, рахатлия!

И от смеха на ордата не трепна. Нека се смеят, Селим бей, Крачан чорбаджи и това е пресметнал — деветдесет и девет пъти! Пресметнал съм го и го чаках, Селим бей, исках го, към него гледах да те поведа, а ти сам тръгна, не изтрая. Нали толкоз години го искаш и ти, Селим бей — Крачана да е под тебе! Сега е там, под нозете ти. Гледай го, Селим бей, само Крачана гледай, та друго да не видиш!… Тъй, тъй, хвани се здраво, намести се, дълъг път ни чака — краят на пътя е най-дълъг, Селим бей! Така… Нека опират пищовите ти в моя гръб, в друг да не опират.

— Усещаш ли желязото в гърба си, Крачан чорбаджи?… — побутва го със силяхлъка си Селим бей. — А си опрял коляно в земята, а е гръмнало! Слаб кон Селим бей не язди, убива го. Тръгвай!

Тръгвам, Селим бей, тръгвам, тебе чакам само. Откога искам да тръгна, че Ангеловите очи вече пламтят като фенери и забавя ли се, виж, че ги плиснало нещо…

Крачка.

Една… две… пет… Сто крачки. И сто пъти по сто ще крачна, Селим бей, и още по сто. Нали затуй ми е името Крачан — че знам едро да крача и на здраво да стъпвам. Нека ме залива смехът на ордата ти, хлъзгав е тоя смях, но аз вече стъпвам на здраво. И ще те нося, Селиме, колкото искаш и където поискаш, ще те отнасям — по-далече от селото — и тебе, и ордата ти. Нека върви и тя, нека се смее, Крачана и в хлъзгаво стъпва добре.

Ето нивите, Селим бей, гледай! Всичко е орница, всичко — засято. Педя здрава земя не оставихме. Не лъже Крачан чорбаджи, гледай! За тебе е. Туй, де го виждаш, е за тебе, другото е за нас — вътре в нас… Другото са фенерите, Селим бей, че на фенери орахме, на фенери сяхме. Хора падаха, добитък падаше — пръскаха се… Без девет млади орачи сяхме и пак смогнахме. На, в земята е семето, и те са в земята, и те — семе!… Знаеш ли от едно колко се ражда, Селим бей? Де ще знаеш!

Това тук са Азмаците, там — Усойната, по-нататък — Сипея. Нокът ялова земя не оставихме. Пълна е със семе земята, Селиме, гледай! Не се плаши, Селим бей, не политам, с крак ровя земята, семето да видиш. Няма да падна. Здрав и читав ще те върна. Пазя те, като очите си те пазя, повече от сина си те пазя, няма как… Няма как… Няма как…

Ето, и Сипея стигнахме, по-натам няма наша земя, по-натам е Янинско. Сега накъде? Накъде ме побутваш? Към гробището!… Хитър си, Селим бей, искаш пресни гробове да видиш, пресни гробове и бели кръстове. Няма!… Няма да видиш, Селиме. Орниците са за тебе, ала гробовете… Те са за нас и за тая земя. Покрили сме ги, Селим бей, с равни чимове, чим до чим, тревичка до тревичка, равнили сме ги, но кръстове нямат. Тази нощ тях сме редили, Селим бей. Гледай, стари гробове колкото искаш, новите няма да видиш, те са в нас!

— Стой! — впиват се прасците на Селим бей в хълбоците му и Крачана спира.

Беят скача от гърба му и от внезапната лекота ли — земята под Крачана се люшва. Люшват се старите кръстове и камъни, люшват се орниците, люшва се и Селим бей, но спира на крачка от него. По-назад спира и ордата.

— Удържа, Крачан чорбаджи, не удари коляно! — приближава го още Селим бей.

— Удържах, бей. Даде Бог сили… Дано и на тебе даде, думата си да удържиш. Видя, не излъгах, каквото казах.

Клепките на Селим бей го спират, оставят две тесни цепки.

— Не излъга, Крачан чорбаджи, вярно е, само… как смогнахте? — започва да шепти Селим бей. — Да засеете, да изорете и… чимовете така добре да наредите?… Никак не личат, Крачан чорбаджи, никак!

И Селим бей почва да се тресе от смях, тресе се, а глас не издава, само дъх. Крачана усеща този дъх: брули го той, пие го, топи го…

— Грях е това, Крачан чорбаджи, голям грях! — брулят го и думите на Селим бей. — Ти мене удържа, но него ще можеш ли?… Хоро да поведеш върху пресни гробове… С бели кърпи и бели ризи… Много е това, Крачан чорбаджи, много е. За хиляда е много, а за един. Чувай — привежда се Селим бей досами лицето му, — думата си ще удържа, що да не я удържа! Че ти, Крачан чорбаджи, и моята работа си свършил. И добре си я свършил, по-добре и от мене. Де щеше на мен да ми хрумне на такъв огън да ви пека!… Селото да запаля, колко му е, или десетина раи да посека — село се прави, раи се раждат — но „душите ви да пека, дорде сте живи, нямаше да мога.“ Туй ти го направи, Крачан чорбаджи, аферим!

Селим бей пак се тресе, но смехът му вече няма какво да брули, няма какво да пие и суши, та влиза направо под сърцето на Крачана и натиска, натиска… Продължава да натиска и когато Селим бей се мята на коня, и когато ордата му отпраши след него към Янино. Натиска дотогава, докато нещо в гърдите на Крачана не гръмна. Гръмна безгласно, като смеха на бея, а миг след това солена глътка затъкна гърлото му, и все повече го затъкваше…

Букна Марин дол. Жълти фенери се замятаха над водите му, удряха се в пресни орници и пукаха, пукаха. А Марин дол все приижда, приижда и влачи тънки чимове, чим до чим, тревица до тревица… Бели кърпи се веят над старите кръстове, бели кърпи и бели ризи…

С тъп удар се блъсна земята в коляното на Крачана, сетне — и в другото.

Нали сега може, Селим бей? Може… Удържах… Ти сам каза. Каза и друго… Много е! Аз ли не знам, че е много, Селим бей… Не за хиляда, за сто пъти по хиляда е много, но пак ти е крива сметката, Селиме, щото когато е много за хиляда — един стига! Жътва иде, Селим бей, жътва. Всичко туй, де го посяхме, трябва да се жъне, а жътва без един може, но без хиляда… Без хиляда и земята не може, Селим бей, не може!…

Крачана усети меката пролетна трева в лицето си, хладна като водите на Марин дол… Чак дотук ли се е разляла, чак дотук ли!… Стигна ме… Ех, земице!…

Време за камъни

Отглъхна Марин дол.

Отдавна се оттекоха водите му. Само камъните, де бе къртил от бреговете си, стърчаха и напомняха за големия разлив през април 1876 година. Водата не скриваше тези камъни, пенеше се около тях, и тоя пенлив шум сега единствен изпълваше дълбокото каменно корито на реката. Еднообразен и шушнещ, той се избистряше само в ранните утрини. Тогава, в ранните утрини, и водата, и шумът се избистряха, променяха се и промяната пак събуждаше голямата къща на Крачаните.

Ангел и двамината ратаи ставаха, по навик хвърляха поглед към чардака, но там нямаше никого. Далече бе Крачана от Марин дол, та не промяната в гласа на реката, а и най-голямата тръпка вече не би го събудила. Както не би събудила и Гърди, и другите… Будеше само спомени: за тях и за оная кървава салхана в Янино.

Не будеше и старата Крачанка, ни нея, ни спомените й будеше Марин дол — будуваха те: и тя, и спомените й — денем и нощем.

Откакто положи Крачана и големия си син в земята, никой не бе я виждал да мигне. Никога! Нито пък отдумваше на някого. Със сухи очи и сключена уста шеташе по цял ден из голямата къща. Със сухи очи отиваше на гробището и се връщаше. Със сухи очи вървеше и нищо, никого не виждаше. Когато намръкнеше, сядаше до иконата на божията майка и пак със сухи очи, по цели нощи се взираше в Марин дол. Очите на божията майка изглеждаха по-живи от нейните, свещта събуждаше нещо в тях, докато очите на старата Крачанка поглъщаха пламъчето като дълбоки и сухи кладенци, в които не е останала и капка вода, за да светне в тях нещо.

Тъй посрещаше нощите Крачанката, тъй ги и изпращаше. Тъй осъмна и тая заран, взряна в Марин дол.

— Мале! — повика я тихо Ангел.

Крачанката не помръдна.

— Мале!… — повтори той. Пак не му отвърна. Мълчеше.

Мълчеше и цялата къща на Крачаните. Цялото село мълчеше. Ни вик, ни говор, ни смях. Единствен пенливият шум на Марин дол, избистрен от разсъмването, хлуеше през отворения прозорец на одаята, но беше толкова лек, че дори пламъчето на свещта пред иконата на божията майка не трепваше.

— Баща ти… — обади се най-сетне Крачанката и тръпка полази Ангела. Друг бе станал гласът на майка му — неин и не неин. Идеше нейде от много дълбоко и нещо мъжко, вкоравено имаше в него; и сила, която го порази, не идеше сякаш тази сила от нейното съсухрено тяло. — Баща ти… — повтори тя, — казваше, че иде време за камъни!… Дойде. Ей ги — и Марин дол е пълен с тях.

— Мале!

— Всичко знаеше той, всичко мислеше и премисляше… — говореше на себе си Крачанката. — Всичко! Само дето не казваше. И тогава не каза — ни че се готви сам да плаща на Селима, ни нещо друго. Нищо не заръча… Какво ще правим сега?

— Мале, бати…

— И бати ти беше такъв — камък. Камъни бяха и двамата. Като ей тия, в Марин дол! Два по два такива не можеш събра, в зид не можеш ги тури — те самите са зид, за всички…

— Мале, бати заръча…

— Що?… — изви се като пробудена Крачанката. Свещта сякаш припламна в сухите й очи, отрази се в нещо.

Ангел запристъпя. Прокашля се.

— Е? — следеше го Крачанката.

— Заръча, ако нещо…, на тати да го кажа, ама…

— Той сега е камък, и бати ти… И аз съм камък — думай!

Нова тръпка мина по Ангела — стори му се, че чува гласа на стария Крачан, а не на майка си. Напрегна се и каза:

— За Яна заръча бати — да не я оставим!… Крачанката сега наистина окаменя, очите й угаснаха, изгърби се.

— Как тъй да не я оставим? — гръмна гласът й в празната одая. — За гроба му ли да я венчаем?… Те, чувам, някъде и тъй се венчавали в тая салхана, ама за нея е късно. Като е останала — да си живее! Друг ще си намери.

— Ама тя… — запъна се Ангел и спря. Хубавото му лице се разкривява, издуват го възли, пламва.

— Що?… — взира се в сина си Крачанката. Ангел дръпва вратата, понечва да избяга, но спира и с гръб към майка си издумва наведнъж:

— Тя… Бати каза… Чакала дете! — и хукна. Вратата зад него изгърмя. Пламъчето на свещта се люшна, залюля се.

Някое време Крачанката остана, загледана в потъмнелите яки дъски на вратата, а сетне се залюля и тя като свещта, политна, опря се на перваза на прозореца и устните й се размърдаха.

— Боже!… И тоя ли камък ще туриш отгоре ми! Защо мене избра за темел, та всички да тегнат върху ми?… Не ми ли стигат моите! Докога ще ме затрупваш с камъни, Селиме, докога? Все къртиш и трупаш, все къртиш и трупаш — като Марин дол!…

Спря. Усети студ, вътре в себе си го усети. Сякаш някой бе вдигнал невидим савак и всичката хладина на Марин дол плисна в нея. Костеливите й пръсти се свиха, сгърчиха се. Тя ги вдигна, държа ги един миг над главата си, а сетне със сила ги стовари върху перваза на прозореца.

— Проклет да си, Селиме! Трижди проклет!… Очакваше гласа и да продъни къщата, да продъни Марин дол и Калабака — цялата земя да продъни, а той и шепота на реката не размъти. Остана в гърлото й, взе да я души. Крачанката омекна, коленичи. Первазът на прозореца се огъна под слабите и ръце, потъна нейде — в Марин дол потъна и той цяла я заля…

Колко време бе минало, не помнеше. Ни помнеше, ни усещаше нещо друго, само студ! Но сега студът не беше в нея, стичаше се по лицето й, бръчките й го водеха зад пребрадените й уши, събираше се под тила, пробуждаше я.

С мъка повдигна клепачите си. Първо видя очите на Ангела — уплашени, сетне и устните му — казваха нещо, но тя не чуваше.

— Мале!… Мале!… — стигна до нея гласът му най-сетне и тя се надигна. Пребърса с две ръце мокротата от лицето си и отстрани стомната, която й подаваше.

— Не ща! — Гласът й бе същият, вкоравен, сякаш нищо не е било. А като го погледна, Ангел усети същата коравина и в очите й: — Не ща!… — повтори Крачанката. — И срама не ща, чуваш ли! Мъката ще си я носим, мъката си е наша, но чуждия срам не ща! На бати ти му стига, де гние в земята, та сега наместо кръст да му турим и людски срам. Да е мислила. Една жена трябва да мисли, да знае. Намерила време!…

— Добре, мале, добре — помагаше й да приседне Ангел. — Аз… Щото бях обещал на бати… Заръча ми, закле ме…

— Друг знае ли? — отстрани го Крачанката. Очите й го пронизваха.

— Не. Кой друг? Майка й се е поминала отдавна, а баща й — и той като бате, в салханата.

Крачанката сведе глава. Замисли се.

Е, дъще, и твоите камъни не са малко, чедо — три стават и те! Времето, времето е такова — за камъни! И ние ще каменеем, и ти ще каменееш… А на глас рече:

— Ще видим… ще видим!… Като дойде онова време — ако дойде!, — тогава ще видим! Кадъната от Янино на много е помогнала… А ако дойде дете на бял свят, може нивата на Сипея да й дадем, тя е близо до Янинското землище. Ще я дарим, за умрелите ще я дарим, никой няма да разбере. — Замълча. Сетне сухите й пръсти отново се сгърчиха, свиха се и започнаха да удрят перваза на прозореца: — И-их, Селиме, Селиме!…

Но гласът й изведнъж секна, секна и дъхът й. Ангеловите ръце тъй се впиха в слабите й рамене, че спряха в нея и дъх, и глас.

— Селим го остави на мене, мале! — дъхна в лицето и Ангел. — Селим на мене ще плаща, на мене!

Очите му я пронизваха, пронизваха я със злоба, с безпаметна злоба — чужда, не Крачанска — без мисъл. Старата Крачанка го гледаше и се мъчеше да го познае.

— Бягай от такава плата, сине! Такава плата ограбва, не е то плата, друго е…

— Ограбва ли!… — издуха се възлите по лицето на Ангела. — Ограбва ли!… Чуе се нещо отвъд Дунава… Ако излезе вярно, ако я прекрачи дядо Иван, прекрачвам го и аз Селима, та ако ще земята да се обърне! Да види Крачан как прекрачва!… Не две, двеста смърти ще изтръгна от него и пак жив ще го пусна — по двеста пъти на ден да умира!

Крачанката съвсем се смали. Не бе виждала сина си такъв. Никого от Крачаните не бе виждала такъв. Нищо не може да скрие силата на Крачаните! — казваше старият Крачан. И злобата не скриваше силата в Ангела, но го правеше друг. Не бе виждала такава злоба. Кръвта ли го е променила, боже, времето ли?…

Ръцете на Ангел отдавна ги няма на раменете й, няма го и него, а раменете й пак са стегнати, стегнати са и слабите й гърди — нещо друго я стяга, нещо друго се впива. И остана в нея — в следващите, в по-следващите дни…

Туй, де се чуеше отвъд Дунава, ту стихваше, ту се усилваше. Но и когато съвсем стихнеше, пак се усещаше. И не като громола на Марин дол, само край бреговете му, а — надлъж и на шир! Тръпката му минаваше през много царства и народи и ги люлееше — кои по-силно, кои по-слабо.

Най-силна бе тая тръпка по земята българска. Нея не само я люлееше — гънеше я, чупеше я. Да се чудиш как отвъд и отсам Балкана все още е равно, как не се е начупило, та и то да стане Балкан!… Не стана. Земята е мъдра. Тя и скут има, за да ражда людете си, но и пазва има, за да ги храни. И едното пази, и другото пази, че людете не могат ни без едното, ни без другото. Ражда ги с очи в земята, а сетне вдига очите им и към пазвата си — да знаят и едното, да знаят и другото! Да знаят и да помнят.

Елхово също не се промени: равното си остана равно, Калабака — Калабак. Дори когато тая тръпка прегази Дунава и се разля из Дунавията, пак не се промени; и когато се блъсна в Балкана; и когато заля от всички страни Плевен; и до София когато спря… Че и Ески Заара когато плисна, пак равното не стана балкан, нито Калабака — равно, макар че Ески Заара е на половин ден път от Елхово.

Не се промени и Марин дол.

Нея пролет, пролетта на 1878 година, южнякът пак подбра облаците и ги струпа на оснежената глава на Калабака. За час-два те пак облизаха преспите, сетне рукнаха дъждовете и реката загромоля. Водите й се надигнаха, къртеха камъни от бреговете й, премятаха ги на падовете, стържеха дъното. Голямата къща на Крачаните пак тръпнеше, тръпнеха и другите, а оттатъшния, по-ниския бряг водата отново го заля, но чудно — ни един фенер не светна, ни люде се стекоха по тоя бряг! За първи път, откакто се помни, елховци отминаха громола на Марин дол, като да не е бил. Бяха надали ухо към оная, голямата тръпка, и този громол нито го усетиха, нито погледнаха поразиите му.

Сиреч само людете се бяха променили. Нищо че сееха, както всяка пролет, оряха и копаеха — очите им бяха все в пазвата на Балкана!… Загледани в него, често хвърляха семе по два пъти на едно и също място, а друго оставаше незасято. Нерядко и бразда в бразда изтегляха или загърляха плевелите, а младата царевица посичаха и отминаваха, без да я видят, без да усетят…

Освен людете, променило се бе и гробището край Елхово — до стария кръст на Крачана за една нощ само се вдигнаха нови девет — но и то бе тяхна, людска работа. Белееха се новите кръстове, отдето да погледнеш — белееха, а турците от Янино се правеха, че нищо не виждат — ни Селим бей, ни неговите сто очи — променили се бяха и те!

Една нощ, когато с десетина свои хора Селим бей мина край сами кръстовете, пак не ги видя, не погледна — мина и отмина. Отмина и притихналите тъмни дворове, и Марин дол и спря пред портата на Крачаните.

Почука — тихо, едва-едва — с кокалената дръжка на бича, но можеше и да не чука, щото старата Крачанка го следеше от гробището още, откак видя тъмните им сенки да минават край белите кръстове. Видя ги от прозореца на одаята и вдигна Ангел и двамата ратаи.

— Крачан чорбаджи! — подвикна Селим бей, колкото може с шепот да се подвикне.

Никой не му отвърна. Мълчеше голямата къща на Крачаните, като камък мълчеше.

Селим бей повтори и потрети, но сетне, усетил изглежда, че вътре са будни, че го следят и чуват, приближи, както си бе на коня, и зашептя към прозореца на Крачанката:

— Крачан чорбаджи, с добро идвам! Ако е за зулум, нямаше да те викам. Не излизай, слушай само, и не отвръщай, но искам да знаеш, че каквото сега кажа, ще го направя тъй, както го чуеш! Сетне ти сам решавай… — Селим бей приближи още, хората му останаха на двайсетина крачки назад. — Чувай, Крачан чорбаджи: след седем нощи двама от моите хора ще те чакат в къшлата между Елхово и Янино, знаеш я — вашата къшла!

Селим бей спря, но от голямата къща никой не се обади и той продължи, още по-тихо:

— Тъй е, Крачан чорбаджи, душмани или аркадаши, големите при големи отиват — и за добро, и за зло, големите при големи, малките при малки — такава е дюнята! Открай време е такава. Такава е и за нас двамата… Чувай, искам да ти продам имотите си: земя, гора — всичко! Не се чуди, земя и гора не могат да се носят, алтъни — могат! Друг не може ми плати и малкото, което искам за тях, знам в какво време продавам, ти можеш, затуй ида при тебе. Аз и тъй, и тъй губя — откажеш ли, и ти губиш! Щото сетне, и твоя да е държавата, зор ще ги купиш от нея. От държава зор се купува, Крачан чорбаджи. Държавата, която и да е, кяр търси, голям кяр, а аз на тебе с кяр ще ги дам и сам няма да загубя всичко. Разбра ли? Склониш ли, срещу алтъните ще вземеш тапиите — готови са! До трети петли ще те чакат моите хора — не дойдеш ли или речеш насила да ги вземеш, те първо тапиите ще изгорят, а сетне ти тях и живи да ги гориш, все тая… Помисли, Крачан чорбаджи, аз, което казах, ще го направя!

Конят на Селим бей изведнъж се изправи и препусна. Препуснаха след него и хората му — потънаха, изгубиха се в тъмното, като да не са били. На връщане сенките им не минаха край белите кръстове. Ангел забеляза това!

Два пъти не минаваш по един и същи път, Селиме, и добре правиш, но искаш — не искаш, мина край къщата на Крачана. И сбърка, Селиме, сбърка!

Никой нищо не продума, но старата Крачанка усети промяната в сина си, не я видя в тъмното — усети я! И не бе сбъркала… До идването на Селима Ангел кроеше само къде и как да го изварди, а след нея нощ в мислите легнаха и Селимовите имоти. Ще ги взема! — реши Ангел още докато слушаше Селима. — Първо имотите, сетне и другото, за другото има време!… Прав си, Селиме, що да ги изпущам сега, а сетне да плащам сто пъти повече. Само че… Само че сметката ти е крива, Селиме, имотите ти ще взема, а алтъни няма да видиш! Кръвчицата си може да видиш, но алтъни… Така Ангел Крачана ще прекрачи и тебе, и имотите ти и не се знае от кое повече ще те заболи. Голяма крачка ще е тая, Селим бей, такава никой Крачан още не е правил. Те, Крачаните, и два гроба в един ден не бяха правили, но ги направиха — тая крачка ще ги плати! Ти ще ги платиш, Селим бей! И дорде си жив, ще плащаш — капка по капка, дъх по дъх…

Оттогава все тия мисли обръщаше в главата си Ангел и ни орница, ни сеитба поглеждаше. Оряха и сееха ратаите, а той от тъмно яхваше коня на стария Крачан и забиваше из горите на Калабака. Обикаляше до премала, а премалееше ли съвсем, смъкваше се в дола, в който навремето се учеха да пушкат, и лягаше в усойната му сянка. И пак мислеше, мислеше и премисляше, смяташе и пресмяташе — кроеше! Със стиснати очи кроеше и прекрояваше всяка стъпка, та да са точно такива, каквито ще бъдат и тогава — в тъмното, край къшлата! Кроеше и навремени отпиваше от ракията, която носеше в плоско шише, пъхнато в пояса. След салханата той не се разделяше с това шише. Отпиваше и всеки път се сещаше за думите на Селим бей.

— А ако се случи тъй — бе казал накрая в оная нощ Селим бей, — че дюнята си остане същата, ще се развърнем: ти на мене — тапиите, аз на тебе — алтъните! И пак няма да сме в зян.

Няма да остане същата, Селим бей, не се надявай! Твоята свърши, ти загуби. И още ще губиш, скоро, много скоро…

На пръсти пресмяташе нощите Ангел, белези рязваше дори — всеки път, като изкарваше коня — грешка да не стане в броенето. Но на пръсти ги пресмяташе и старата Крачанка. И нощите не изпущаше, и сина си не изпущаше из очи — те и бездруго будуваха. Виждаше тя, виждаше и усещаше кроежите на Ангел. И макар че дума не бяха си казали, тя знаеше неговите кроежи, той — нейните. Казваха му ги очите й. Спираха го тези очи, заклеваха го, както навремето го спираха очите на стария Крачан, но ако гласът й бе заприличал на неговия, че и очите й — окаменели, нямаше неговата сила, а и времето бе друго сега. Времето бе друго и той бе друг, нямаше да го спре — ни тя, ни кой да е друг! Решил бе. Нека го следи, нека не мигва, ще намери как да се изгуби от очите й.

И се изгуби. Последните два дни Крачанката наистина го изгуби от очите си — нямаше как…

От Балкана се срина де що имаше турски аскер, след него — башибозук, озверен и наплашен, и затова — още по-озверен! Отдето минеше — граби, пали, сече. Изпокриха се людете. Елховци, и те се изпокриха, потънаха в Калабашката гора от мало до голямо. Взеха, каквото можеше да се вземе, и оставиха домовете пусти, пусти и празни. Опустя селото. Остана тя и още неколцина като нея. Напразно било криенето, през Елхово не мина ни аскер, ни башибозук, но людете не смееха да се завърнат по къщята си. А когато се върнаха, Ангел и двамината ратаи не бяха между тях. Останали в гората — казваха тия, де питаше — щели още да постоят. Крачанката изтръпна — знаеше тя за какво са останали!

Знаеше и друго: по-рано от трети петли няма да се върнат, ако се върне някой, но още по светло се скупчи до прозореца на одаята и не мръдна оттам. Не гледаше камъните в Марин дол, камък камъни не гледа, гледаше Калабака. Всичките му сенки изгледа — от най-ниската до върха: бавно, тежко пълзяха тия сенки, като мътна вода, век мина, дордето залеят голото му теме, още един — дорде стигнат небето, та звездите виснаха над сами тъмното като фенерите над Марин дол. Но към среднощ тъмното плисна и тях, заля ги и те угаснаха. Само дето пукот се не чу…

Стана глухо, притаено. Единствен пенливият шепот на Марин дол идеше към нея, но и той шушнеше само на себе си…

Опразни се къщата ти, Крачане! И преди беше голяма, най-голямата, но толкова голяма не е бивала — за една душа да е тясна… Хем тежи, хем стяга, стопанино, празното стяга, празното най тежи и най стяга… И тоя път, де се вие към Калабака, пуст да опустее, трижди да опустее! По него за втори път тръгна последната ти издънка, стопанино, а ще се върне ли — един Господ знае! За вас тръгна, Крачане, за тебе и за брат си да мъсти, но го потегли и друго — нечисто. Тръгна голяма крачка да стори, голяма печалба да спечели. Не можах, не можах да го спра, стопанино. В мътна вода и рибата се забърква, та аз ли — в тая мътилка, де иде на талази, на талази и ни слънце я пробива, ни нощите я правят по-черна — няма да се забъркам!

Остана ми само да каменея, Крачане, да каменея и да чакам. Добро няма да дочакам. Добро оттам не е идвало в къщата ти, стопанино, и сега няма да дойде, знам! Или грозна вест ще ми донесат, или Ангел като грозна вест ще се върне. И от едното, и от другото добро не чакам, залъка ми няма да усладят. Опустял ми залъкът, своя залък ще вгорчиви той, своя. Че себе си ще ограби, не Селима, ще изгребе всичко от себе си, ще се опразни, като къщата ти ще се опразни, Крачане, та и на душата му ще е тясно. Ако душа му остане… Щото не се ли върне, няма да има Крачани, върне ли се — няма да е Крачан!

И-их, стопанино, тъй ли ще свърши родът ти, тъй ли го мислехме? Че не е до време туй, де го върши синът ти сега — което бе до време, взе вас, тебе и Гърди — туй е до човека… Но и тъй да е, и иначе да е, Крачани няма да има на тоя свят, няма! Ни една издънка.

Е, ще има, ще остане една — в Янино, от Яна, но ни тя ще знае, ни хората, че е Крачан, ни името на Крачаните ще вземе.

Помисли това старата Крачанка и шепотът й секна. За първи път мислите й минаха оттатък Калабака, след разговора с Ангел, когато загуби свяст. Сега свяст не загуби. Остана както си бе, вторачена в тъмното, но не го виждаше, пред очите й оживя Гърди — малък, ъгловат, мълчалив… Крачан!

Още по светло, когато елховци поеха към селото, Ангел и двамината му ратаи се изкатериха на самия връх на Калабака. Гората се опразни, през тия два дни хората прогониха дивеча, а сега и те самите се смъкнаха в Елхово, та ни човек, ни живинка някаква се мяркаше — ни откъм Елхово, ни откъм Янино. Само долу, в ниското, къшлата се виждаше като на длан.

— Да похапнем, а, бачо Ангеле? — размърда се единият от ратаите. — Работа ни чака!…

— Точно затуй не бива да ядем — отвърна му Ангел, без да откъсва очи от къшлата. — За работа като нашата в коремите ни трябва да има само ракия. Ей я, пийте! Но по глътка… Тъй! — отпи и той от плоското шише и го скри в пояса. — Сега слушайте: намръкне ли, тръгваме към къшлата по сами. Отваряйте си очите! На стотина крачки от нея ще спрем и ще чакаме. Ония и по-рано да дойдат, пак ще чакаме първи петли! По-нататък знаете…

Туй им бе приказката за целия ден. Мълчаха и оглеждаха — всеки своята страна от пътя. А когато долът под Калабака притъмня и тъмното полази нагоре по склоновете му, те се спуснаха надолу: единият откъм дола, другият откъм Сипея, а Ангел — откъм Янино. Така, от три страни, приближиха къшлата и се спотаиха, зачакаха.

Ангел се притули в някакъв гъстак близо до пътя за Янино и целият се сля с тъмното. Дори дишането му се сля с притаеното, глухо мълчание на Калабашката гора. Дори мислите му…

Ще те видя държиш ли на думата си, Селим бей! Пред баща ми тъй я удържа, че… Двама, каза, ще пратиш, ще видя двама ли ще са. А ако никой не дойде, аз ще ти дойда, Селим бей, неканен ще ти дойда! И ще те намеря, вдън земята да идеш, пак ще те намеря! Туй гребло, де е тръгнало от Дунава, ще те тика, но и мене ще тика — една крачка пред него ще вървя, но пръв ще те стигна. И ще те прекрача, Селим бей, мой ред е — тебе и имотите ти ще прекрача. Един Крачан тебе те поноси, рахатлия гръб имаше, нали, сега аз ще опитам твоя…

Идеха тия мисли — една през друга, една връз друга, а Ангел не само че не ги пъдеше, викаше ги — минаваха те като брус по душата му, по сърцето му и ги наточваха. Тъй ги наточваха, че на крачка да минеше някой, рязваха го. Ангел затуй ги и викаше, точно такъв брус му трябваше, та след час или два той целият да се превърне в острие на коса — гъвкаво, остро, студено. Острието на косата е все гладно, ненаситно, един стрък му е малко на него — ливада му дай, цялата земя му дай, ще я глътне, откос след откос — цялата! Имоти, гори, всичко…

Минаваше времето, минаваха тия мисли през Ангел и вече така тънко го източваха, че усети зъбите си изтръпнали. Усети се и настръхнал от някакъв нечут и невидим метален звук, който минаваше по него, през него — пронизваше го, а той все викаше мислите си — заради тоя остър звук и защото не му пречеха да вижда и чува всичко. Виждаше и чуваше от Янино до Елхово. Не човек, мравка да бе припълзяла по тая земя, усетил я би. Усети и тях, двамата, отрано ги усети.

Идеха откъм Янино. На коне. Тропота им и умрелите щяха да чуят, та той ли!… И не само ги чуваше, стъпките им броеше, стъпка по стъпка — двама са, друг няма. Друг!… Другият чака алтъните. Чакай, Селим бей, тука са. Ето ги! — Ангел бръкна в пояса и стисна вързопа с алтъните. Изхрущяха меко, тъй че само ръката му ги чу.

Двамата минаха край него, поотминаха и спряха. Равното празно място пред къшлата ги плашеше. Дълго се взираха, преди единият да слезе от коня и да го поведе. Стигна къшлата, пак се ослуша и бързо хлътна в нея. Веднага след туй в къшлата светна. Чак тогава другият пришпори коня и още не спрял, свлече се от него, потъна и той.

Бързате!… Бързо напалихте огън. И дърва сигурно отнапред сте приготвили, нали трябва да са ви под ръка, та ако нещо… Селим бей тъй каза: първо тапиите ще изгорят, а сетне ти хората ми и живи да ги гориш, все тая!… Не бой се, Селим бей, тапиите няма да изгорят, и хората ти няма да горя — тебе, тебе ще горя, но на друг огън, де ни се гаси, ни догаря…

Откъм Елхово пропяха петли. Обадиха се и янинските. Ангел почака да замлъкнат и се надигна. Прав, отново се ослуша, а сетне с бърза крачка мина празното място пред къшлата и спря. Окашля се. Ни страх, ни нещо друго усещаше в себе си — само оня звук, студен, остър, гъвкав.

Бутна вратата и влезе. Двамата се изстъпиха насреща му, и двамата — оттатък оджака, в който се виеха високи пламъци. Осветяваха ги.

— Сабаларусум, чорбаджи! — вдигна ръка единият. — Не приближавай! — Ти — там, ние — тук! Първо всеки да покаже каквото носи, тогава ще разменяме.

— Агалар — каза спокойно Ангел, — алтъните от един саат път се познават, а тапиите трябва да се прочетат. Знам ли що е писано в тях!

— Бъди рахат, чорбаджи, Селим бей не лъже, но и за туй е помислено. Ще ги прочетеш, през огъня — писани са едро, вижда се. Буюрунус!

Ангел се приведе. Огънят добре осветяваше разгънатите тапии и той ги прочете: първо едната — за горите, сетне другата — за имотите. Горите — две хиляди декара, имотите — на половината им!

Прочете ги бързо, но повтори и потрети. Огледа хубаво и подписите на Селим бей — и тях три пъти, и чак тогава бръкна в пояса. Бръкна серт, та ония се дръпнаха и хванаха силяхлъците си, но Ангел сега бавно заизважда вързопа. Усмихна се.

— И Крачаните не лъжат, агалар, ето алтъните! — Хвърли вързопа и той тежко тупна до огнището, развърза се. Алтъните се разляха, разгоряха се с меки топли блясъци. — Бройте!

— Няма да броим, Крачан чорбаджи, личат си. А на тебе — аферим! Сърцат излезе. — И тоя, дето говореше, хвърли тапиите в краката на Ангела. Хвърли ги и грабна алтъните. Ангел чу как изхрущяха в ръцете му, докато ги овързваше отново.

Сетне, без да продумат повече, двамата тръгнаха гърбом към вратата. Гърбом излязоха и я захлопнаха.

Тапиите стояха в краката на Ангела, но той не посягаше към тях, ослушваше се. Чак когато отвън се чуха два къси вика и нещо се строполи, вдигна тапиите, пъхна ги в пазвата си, а оттам извади дълъг пищов.

— Готово, бачо Ангеле! — отвори и надникна от вратата единият от ратаите му. — Не гъкнаха… Ей ги алтъните, чисти, нямаха време да ги окървавят — засмя се ратаят и подхвърли вързопа.

Ангел го улови, но заедно с тежестта му усети и гърмежите. Не ги чу, усети ги.

— Верицата им!… — изстена ратаят, както си беше още в осветената рамка на вратата и се свлече. Изстена и другият, отвън, но хукна към дола. Туй вече Ангел видя ясно, както ясно чуваше сега гърмежите, а още по-ясно в ума му светна догадка…

Затуй тия двамата дойдоха на коне — да вдигат шум, да трополят за двадесет, та другите двадесет той да не усети!… Но и догадката прелетя като искра. В следния миг той се метна през отвора на тавана на къшлата, отърколи се по сеното в плевника и стигнал другия му край, се шмугна през плетеницата. От тая страна или нямаше никой от Селимовите хора, или не го очакваха, защото взеха да гърмят по него чак когато бе стигнал гората. Нещо блъсна рамото му.

— Дур!… Дур! — догониха го викове. Свърна към дола и спря.

Спотаи се. Тъмно бе, а виждаше ясно и всичко. И мислеше още по-ясно. Разрови шумата в нозете си, напипа два камъка и ги хвърли към дъното на дола. Камъните изтопуркаха. Веднага изтопуркаха натам и пет-шестима чалмалии, но той изчака още и когато стъпките им съвсем заглъхнаха, предпазливо заотстъпва към Янино. Усети болка в рамото, а заедно с нея усети към пазвата му да пълзи и нещо топло, лепкаво. Уплаши се за тапиите, бръкна в пазвата и ги премести в пояса, при алтъните. Кой знае защо, поясът му изведнъж натежа от тия хартии — той целият натежа, отмаля, но продължи да се провира бавно и безшумно из смълчаната гора.

Спря, когато стигна окрайнината й, приседна. С остатъка от ракията обля рамото си, раната пламна — алена болка, с високи пламъци, като тия в къшлата, обгори мозъка му, но той студено се усмихна: Нека боли, тъй ще го държи буден! — и се взря в Янино. Вслуша се — тихо! Но и шум да имаше, няма да е за него, никой не би се сетил да го търси тук, на две крачки от Селим бей. Веднъж ме надхитри, Селиме, втори път няма да е твоето. Твоето сега е мое, Селим бей, ето го! — побутна пояса. А моето пак си е мое. Ни алтъни ще видиш, Селиме, ни имоти. Сега и да не те стигна, бива! Но греблото ще те тика, аз отмалях, няма да имам сили да вървя след тебе, но и тая рана ти стига. Моята ще зарасте, но ти твоята, дорде си жив, ще я гледаш отворена, зейнала… Щеше ти се Крачановото имане, Крачаните взеха твоето — до шушка, и без нищо!… Беззвучен, трескав смях мина през Ангела, но не отмина — връщаше се и го разтърсваше, разтърсваше…

На разсъмване видя десетината Селимови хора де го бяха завардили край къшлата. Видя ги отдалеч, защото и те отдалече заобиколиха Янино и потънаха в Янинската гора — бягат!… Селим навярно отдавна е отпрашил и чака нейде.

Разсъмна. Ангел съвсем се увери, че в Янино няма ни един турчин. Бейските чардаци зееха широко разтворени, широко разтворени зееха и пътните врати. Ни кон, ни чалма се виждаше, но и българи не се виждаха. Изпокрили са се — змията най хапе, когато умира!

Ангел се надигна. Изпъшка. Рамото и ръката чу се бяха вдървили. Закрепи ги със здравата си ръка и пое към Елхово. Вървеше пак през Калабашката гора, по-трудно му беше, но по равното не смееше. От високото хвърли поглед към къшлата — купчина обгоряло! Туй да е всичкият му зян: едно продупчено рамо и тая обгоряла купчина! Но крачката, голямата крачка, я направи — за една нощ само прибра толкова, колкото всичките Крачани не бяха събрали преди него. И не само те… Е, язък за момчетата! — сети се за ратаите си Ангел. Добри бяха, за всичко ги биваше. Късмет нямали да делим. Алтъните щяха да са техни, казано бе! Късмет! Можеше и той да е… Можеше и него… Колко трябваше и той да стане главня в тая обгоряла купчина! Ами ако… Ако Селимовите хора са налетели връз къщата му, връз майка му!… Като не намериха него, може там да са ударили… Не! Само нея — не!… Тя едничка ми остана, друг нямам. Тя трябва да види платата, която платих на Селима. Тате и бате не можаха, тя — трябва!… Трябва!…

Ангел тъй здраво притисна удареното си рамо, че усети под здравата си ръка хрущенето на алтъните, шумола на Селимовите тапии и хукна. Вършини го шибаха, дървета го блъскаха, но болка не усещаше. Усети пак оня метален звук в себе си, но сега той пронизваше него, него покосяваше.

Спря накрай селото.

Голямата къща на Крачаните се виждаше и оттук — цяла, непокътната, а от всички страни към нея се стичаха хора.

Ангел се олюля, но стисна зъби и тръгна. Никого не срещна, никого не стигна — всички бяха там, пред къщата му! Най-сетне и той стигна.

Изпърво не го забелязаха, а и той никого не виждаше отделно, само гърбове и забрадки се люлееха пред очите му. Напразно се напрягаше да открие между тях старата Крачанка, замъглените му очи не отделяха никого от гъмжилото. Облегна се на някакъв зид, усети хладината на камъка и остана така.

— Бачо Ангеле! — чу да го вика единият от Семовите синове и сякаш тоя вик изведнъж избистри очите му — видя старата Крачанка. Просветна му. И болката, и металният звук мигом се оттекоха от него, но заедно с тях се оттекоха и последните му сили. Сколени. Опря се на здравата си ръка, да не се повали ничком, но и така, сколенил, не откъсваше очи от майка си.

Семовите синове притичаха и го подхванаха. Притичаха и други, майка му остана пред голямата порта. Ни трепна, ни потръгна, стоеше и го гледаше, но това не бяха нейните очи, празни бяха тези и студени — студени до синьо. Ангел пак усети метален звук, сега той не идеше от него, отвън идеше — от майчините му очи, и се впиваше, впиваше…

— Ех, бачо Ангеле, уж за по-хубаво останахте, а то, на — лошото там ви намери. Ратаите ви, и двамата, са посечени. Преди час ги докараха. Отидоха си съвсем накрая… И тебе са те ударили! Ела, ела да видим…

Семовите синове го вдигнаха и го понесоха към къщата. Хората се отдръпваха, сторваха им път. Минаха и край волската кола, спряна до портата, но ратаите си той не видя, бяха ги заметнали с чердже. Само старата Крачанка не се отмести, гледаше го все тъй чуждо, студено. Семовите минаха край нея и го внесоха в къщата. До постелята в голямата одая помнеше, сетне потъна някъде…

Събуди се в бездънна празнота. Ни чуваше нещо, ни усещаше — ни в себе си, ни наоколо. Само едно малко, далечно пламъче плуваше в тая празнота, едва-едва, полюлявайки се. Между него, а пламъчето и зад пламъчето бе празно… Изведнъж пламъчето започна да избуява, да се вдига, да пука като огъня в къшлата и той се напрегна да види къде са ония двамата, с тапиите… Изстена.

Нещо мръдна, нещо се раздвижи встрани от празното и той видя старата Крачанка. Бе коленичила до прозореца, загледана в Марин дол, но сега се изви към него. Очите й пак го обляха чуждо и студено. Ангел отмести погледа си към пламъчето — то бе станало близко, познато и спокойно се люлееше пред иконата на божията майка. Носеше успокоение. Възвръщаше силите му, паметта…

— Мале! — пошепна Ангел. — Направих го, мале… — Искаше да каже още нещо, но непонятна, непозната умора пак го понесе нанякъде. Майка му отново се стопи в празното, в черното на празнотата, остана само пламъчето и той се улови за него. С очи се улови, с дъх, но го пазеше — да не трепне, да не угасне и то. Не трепна, не угасна, обратно, взе да го облива с успокоение, да възвръща отново силите му. Но той почака още, докато старата Крачанка изпълни празнотата, и укрепнал, продължи: — Направих го, мале… Ето! — посегна към пояса.

— Мирувай! — чу да го спира гласът на майка му, но той не слушаше него, вслушваше се в себе си. Не усети умора и ръката му не спря, пропълзя в пояса и оттам се отърколиха първо алтъните, след тях и тапиите.

— Отмъстих, мале!… За бате и за тате отмъстих! — С всяка дума шепотът му укрепваше, и той укрепваше. — Ето, имотите и горите на Селим бей са наши… Без ни един алтън, без гологан… Наши са, мале, ти поне да видиш… Направих го!

Ангел спря, но тоя път не от умора, искаше да чуе майка си. Старата Крачанка мълчеше. Празното, в което допреди малко потъваше и изплуваше, сега се бе събрало в очите й — гледаше го с празни очи. Накрая каза:

— Курбан направи ти, никому ненужен курбан. — Говореше равно, но не на него, гледаше го, а говореше на себе си: — Никой не ти го искаше, никой не те е карал. Курбан нахалост. Язък за ония горкинчета!

— Чакай! — понадигна се Ангел. — Те знаеха къде отиваме, мале. Ако бяха оцелели, щяхме да делим: на тях — алтъните, на мене — имотите! Не оцеляха… — помръкна Ангел. — Късмет! Можеше аз да не се върна, а ти не се радваш.

— Ти и сега не си се върнал… Тебе и сега те няма! — заговори пак на себе си Крачанката. Лицето й окаменя. — Тая къща само Крачани е изпращала и само Крачани са се връщали в нея — ти не се върна Крачан! За какво отиде, за мъст? Не-е-е, ако е за мъст, и Семовите можеха, и другите… Тебе друго те потегли, друго…

— Мале!…

— Не съм ти майка — продължи на себе си Крачанката все така равно, чуждо. — Вече не съм майка на никого. Свърши родът на Крачаните — майка на камъни съм аз, камък и аз самата… Майките не раждат мъст, не раждат и имоти, майките раждат люде. Другото… другото е камъни. Камъни… Камъни…

Крачанката остана така някое време, сетне се надигна, взе вързопа с алтъните и каза:

— Тия не са твои вече, нито са мои, на ония горкинчета са. На техните ще ги дам. Нищо е, но все ще е помощ за живите. Като се оправиш, ще ида в Янино да им ги дам. Сега мирувай, спи! Вода с мед съм турила до главата ти… — И без да добави нищо повече, Крачанката излезе от одаята.

Ангел настръхна. Нещо кораво се събра в гърлото му, окоравя целият. Възли разкривиха лицето му, но над тях не изби руменина, бледо остана. Скръцна със зъби и се надигна.

Камъни!… Харно. Нека е камък и той! Те, очите й, от камък друго не виждат. Медена вода!… Него медена вода го не сквасва — огън! Само огън огъня гаси, камък с огън се топли — друго не го стопля!… Само огън!

Пропълзя до вградения в стената шкаф и взе оттам също такова плоско шише, каквото захвърли в Калабашката гора. От дървената му запушалка се подаваше тънка тръстикова тръбичка. Смукна. Сетне захапа запушалката, измъкна я и изля половината ракия от шишето направо в гърлото си. Пламна.

Камъни!… Харно, камък ще стане и той! Прав е да стане всякакъв — платил е… С баща си и брат си е платил, със своя кръв е платил. И още плаща, ей я — отброява я на капки, като алтъни… Кой е платил толкова? Ред е сега нему да плащат, и ще плащат — Селим вече плати… Виж, туй топли! — разклати шишето Ангел. — Щом и за майка си е камък, с огън ще се топли — камък с огън се топли, с нищо друго.

Примъкна се до постелята, сложи плоското шише до козинявото възглаве и мигновено заспа. Последното, което угасна в съзнанието му, бе пламъчето.

Смъртта на Крачановите ратаи мина на сметката на отстъпващия турски аскер и башибозук — мина и отмина. Кърваво време бе, мътно, та никой, освен Ангел и старата Крачанка, не разбра истината. Един ли и двама ли си отидоха от тоя свят след Априлската салхана, та тия две смърти да се сторят на хората като нещо нечувано. Цялата земя българска се напои през тия две години с кръв — руска и българска, та капка дъжд да не паднеше, пак щеше да изпръхне.

И изпръхна, но не само земята, и людете изпръхнаха — от радост!

Два дни елховци чакаха по вси пътища, но както турски аскер не мина през Елхово, не мина и руски, та сами се юрнаха към Ески Заара. Хлябове носеха, и вино, и китки — върнаха се без тях, но в очите им имаше и хляб, и вино, и китки… Ходи и Ангел — хем братята руси да види, хем да се покаже на хекимина, че ръката му все не се оправяше. Закараха го Семовите, те го и върнаха.

А след още някой и друг ден старата Крачанка взе да се стяга за път.

— Отивам в Янино — каза, но не погледна сина си. — Утре отивам. Де е къщата на стринка й? На Яна?…

Ангел гледаше мрачно право пред себе си и мрачно каза:

— Къщата ще намериш, и стринка й, но Яна я няма.

— Що?… Де е отишла?

— При… бате! — тръсна той.

Сякаш камък удари старата Крачанка, слабите й рамене виснаха, изгърбиха се, а Ангел продължи:

— Преди година се поболяла и угаснала. А детето…

Крачанката се преви одве и се скупчи.

— Детето е живо — говореше Ангел. — Беше живо… От месец насам и аз не съм чул нищо.

— Що не си ми казал? — върна се гласът на Крачанката.

Ангел съвсем омрачня, когато отвръщаше:

— Нали не искаше да чуваш за нея. Чуждия срам не го искаше…

— Не исках — укрепна изведнъж гласът на Крачанката. — Аз и друго не исках… — Надигна се и влезе в одаята. До вечерта не се показа.

Но привечер на голямата порта на Крачаните се потропа.

Непознати хора бяха, нетукашни — градски. Личеше им и по дрехите, и по приказката.

Отвори им Ангел. Крачанката излезе на чардака и спря.

— Ето го героя! — потупваше по-възрастният от непознатите сина й. — Браво!… Браво!… Добре си го одрал Селим бея, Крачан чорбаджи, на чалъм си го намерил!… — Но забеляза почернената Крачанка на чардака и й се поклони: — Мир на погиналите, майко! Свидни са жертвите ви, скъпо и прескъпо сте платили общата ни свобода, знаем! Вечна им памет! Няма да се забравят, няма да се забравят… Ние, оцелелите, няма да ги забравим! Паметници, паметници ще им вдигнем — да се помнят!

Непознатият продължи да бъбри още нещо, но Крачанката кимна сухо и си влезе в одаята.

Гостите и Ангел седнаха на чардака. Говориха много, до късно, но тихо и Крачанката не чу нищо от приказката им. Тя и не слушаше. Седеше до прозореца и се взираше в Калабака, оттатък Калабака, в Янино!

Тъй я завари Ангел, в тъмното, забравила да запали и свещта.

— Мале! — повика я той, но Крачанката остана взряна в тъмното на прозореца. — Мале, тия хора ме канят на голямо хоро…

— Отде ги познаваш? — спря го Крачанката.

— От Ески Заара. Като ходих при хекимина за ръката си…

— Е?…

— Те… туй са хора опитни, ходили са, свят са видели… Предлагат ми фабрика да направим. Те ще заложат каквото имат, аз — каквото имам… Държавата, и тя ще помогне…

— Как тъй — каквото имаш?…

— Тъй — земя, гора — всичко…

— Тати ти — издума Крачанката в тъмното на прозореца — без земя не можеше. Земя не се залага как да е!

— Други са били времената, мале, друга е била и мярката на тати. Сега са други. Сега печалбата не е в земята, във фабриката е! По-рано турците ни връзваха ръцете, сега който се усети навреме, той ще печели.

— Та?…

— Трябва да решим, двамата, и ти имаш дял.

— Че и моят дял ли?

— И твоят, мале, много пари трябват — фабрика е туй!

Крачанката не отвърна, дълго мълча. Сетне трудно се изправи, а още по-трудно дойдоха думите й, но дойдоха — каза ги:

— Щом е тъй, да решаваме! Туй ние и без фабрика трябваше да го решим, щото твоят път е един, а моят… Е, чувай сега: от Селимовото не искам троха, не ща го! Твоето, що си е по закон, си е твое, но моето…

— Чакай, мале! — пристъпи Ангел. — Моето е и твое, само ти си ми… Колкото има за мене, ще има и за тебе. А то ще е много, толкова нито си виждала още, нито си чувала!

— Не пристъпяй! — вдигна сухата си ръка насреща му Крачанката. — Има още един Крачан!… Той, същият — в Янино! И моето ще си остане мое — за него! Разбра ли?… С другото прави каквото щеш и… — Крачанката млъкна, дишането й зачести, сякаш много сила й трябваше тоя път, за да вдигне от дън душата си най-тежкия камък. Вдигна го: — Повече не искам ни да те виждам, ни да те чувам!

Ангел изтръпна. Стори му се, че Крачанката се огъва към него — сянка някаква, извита, изкривена — коса!… Коса, която посяга и на един стрък… Не чуваше думи, чуваше съсък — остър, хръскащ съсък — приближава го! И изтръпнал, вдървено заотстъпва. Напипа вратата, дръпна я, побягна.

Останала сама, Крачанката изведнъж се прекърши, опря се на перваза на прозореца и се свлече. Окаменя.

Боже!… Стопанино!… Както и да ме съдите, от туй повече не можете. Осъдихте ме вие отколе, щом мене избрахте за темел на Крачаните… Щом върху мене ще тегнат камъните, ще ги редя, както знам — по крачански! Тъй реших, тъй ще го сторя, стопанино. Нека е празен домът ти, нека е студен, нека остане от него само един камък, нежели на чуждо, на смрад да дъхти! Домът на Крачаните само Крачани е раждал, Крачани е изпращал и Крачани посрещал, за други място в него няма. Няма!

На другия ден Крачанката се вдигна още по тъмно. Запрегна каруцата сама, нахвърли в нея черги, разстла ги, приглади ги и пое към Янино.

Зад нея остана широко отворена голямата Крачанова порта. Да стои! Да стои отворена, там вече няма Крачани. Ако се върне с Крачан, ще има кой да я затвори, не се ли върне…

Сънените сокаци бързо я изведоха на пътя за Янино. Колелата на каруцата стъпиха в меките дири и спряха да трополят. Стъпиха в мекото и копитата на коня — стихнаха и те. И конят, и каруцата заприличаха на сенки — тъмни, безплътни, безшумни, понесли старата Крачанка — сянка и тя!

Родът

Години минаха.

Води и води изтекоха в Марин дол. И пролети идваха, и разливи идваха, но идваха и отминаваха. Оставаха само камъните по дъното на реката, сякаш едни и същи, но не бе точно тъй, щото и камъните не са довеки. Сипваха се и те, стриваха се на пясък, ала Марин дол къртеше нови и ги отъркулваше на същите места, че и камъните, като хората, си имат място!

Тъй беше и с людете, едни си отиваха, други идваха — множаха се.

С малко, с един само, се умножи и родът на Крачаните.

Два дни след като Крачанката остави широко отворена голямата порта на дома си и замина за Янино, тя се върна. И не сама. В скута си, върху разстланите черги, държеше едро и яко момче — едро не за годините си и яко не за годините си. А отпред, провесил крака между стръките на каруцата, размахваше камшика млад янинчанин. Него Крачанката бе спазарила за ратай. Спазари го на тръгване.

Първо намери Янината стринка и малкия Гърди — тъй бе кръстила детето си Яна. Поразговориха се двете жени, опознаха се, то какво ли имаше да се опознават, като Крачаните ги знаеха всички, но тъй е думата, а и редът е такъв. Накрая жената склони, съгласи се старата Крачанка да осинови момчето. Беднотия я стягаше, та залъкът не стигаше и за нейните.

— Вземи го — рече тя, — омиляло ми е, но при тебе ще му е по-охолно, а и ти хаир ще направиш, че нийде никого си няма!

— Не хаир, сестро, моето си вземам — синовото!…

И Крачанката разказа на женицата всичко, що знаеше.

Постоя още ден — да посвикне с нея детето, да прескочи до близките на двамината си ратаи, а на тръгване спазари и тогова, новия ратай.

Когато на третия ден каруцата влезе в Елхово, Крачанката разбра, че мълвата я бе изпреварила, по очите на хората го разбра. Нищо не казваха, поздравяваха само, но то си личеше. Нека!… Не грях, издънка държи в скута си — Крачанова издънка, и нека се знае, нека се помни!

Е, запомни се и делбата на Ангела със старата Крачанка, но делбата мина в града, в Ески Заара, където остана и Ангел, та ни той видя племенника си, ни племенникът му — него. Не го видя повече и старата Крачанка, но го чуваше, че Ангел бе в устата на всички и приказките им я стигаха.

Големи работи правеше в града малкият син на Крачана. Той и с голямо бе започнал — с вълча хапка! И туй вече се знаеше от хората, не знаеха само как точно бяха минали в ръцете му Селимовите имоти и гори, но като взеха да прехвърлят в паметта си туй-онуй: смъртта на двамината му ратаи, неговото раняване, делбата с майка му — подогадиха се.

Изпърво говореха само за фабриката, сетне се чу, че ортаците му го глътнали, но веднага след туй — че Ангел опозорил дъщерята на единия и се оженил за нея. Оттам насетне за ортаците му спряха да говорят — той ги глътнал! Вълци и те — шушукаха елховци, — ама са недогледали, че този е единак! Крачанска жила и овълчена — прегризва ли се лесно!…

Чуваше Крачанката всичко туй, но в дома си ни една приказка не пущаше. Откакто се завърна от Янино и хлопна голямата порта зад себе си, не даваше нищо да влезе в дома на Крачаните. Туй, де искаше да влезе, тя сама го въведе, друго не пущаше. Издънка й трябваше, крачанска издънка — посади я! Посади я насред големия каменен дом на Крачаните, дето й е мястото, дето й е коренът. Всичко друго, което не е в този дом, не е Крачан, не е нейно — няма място там за него и не иска да го знае!

Знаеше и гледаше само малкия Гърди. Каквато си беше суха и изпита, такава си и остана, но се впи в него, заби се като кол и го привърза за себе си. Сякаш коса бяха забили в земята да крепи млада издънка, а острието й святкаше над нея и не даваше ни вятър, ни дума да я поклати. Тъй се крепи издънка — дорде пусне жили, че и свои издънки дорде пусне, щото е една…

Видяла бе старата Крачанка как се лесно род затрива. Видяла бе как се лесно и имот затрива, щото след делбата Крачановото вече не бе много, но — „Род имот събира!“, та бдеше сега — и на сън, и наяве — над едничкото, що й бе останало.

Туй ли закрепи и нея или стана, както казваше на Семовица: „На моите живота доживявам!“, но се протегнаха дните й.

— Камъните не мрат лесно, Семовице, виж ги; в Марин дол, стоят, дорде водата не откърти нови! Тъй и ние ще каменеем с тебе — до нови…

А на малкия Гърди кол не му трябваше — Крачан бе, личеше му по всичко. Растеше не с години, с дни, и с дни се наливаше — бащичко! Вървеше як, ъгловат и мълчалив. От майка си, от Яна, бе взел само очите — сини и добри, но и те бяха нейни донейде. Разсърдеше ли се, силата на Крачаните вкоравяваше в тях и синьото, и добрината. „Нищо на тоя свят не може да скрие силата на Крачаните!…“

Гледаше го старата Крачанка, пълнеше се душата й, сякаш вътре в нея растеше, и тя, ден из ден, се изправяше. Докога ли ще мога, Боже? — питаше се Крачанката. — Че рано или късно издънката помъква кола, за който е привързана. Ако не тя, нейните издънки ще го помъкнат… Дано ги дочакам, дано ги видя, Боже!

Гледаше го старата Крачанка, радваше му се, но скрито, и скрито го пазеше: от болести, от лошотия, от зли думи, но от работа не го пазеше. Караше го да върши всичко, и според силата му — всеки ден, все повече. А като мина четиринайсетата година и свърши школото, пое половината работа на ратая. Наравно с ратая ставаше заран, ореше и жънеше, но с тях вървеше и тя — да е пред очите й, и друго — да го учи. Учеше го кое къде да сее, кое как са правили баща му и дядо му, коя земя какво иска и какво не иска… Спря се, когато веднъж колата със снопи се килна и не ратаят, който вървеше до нея, а Гърди овреме я подпря с раменете си и я изправи.

— Сполай ти, чорбаджи! — сконфузи се ратаят и го погледна с благодарност, защото ако Гърди не бе спрял политналата кола, тя щеше да се гътне върху него.

— Нищо не е станало — отвърна вместо Гърди Крачанката. — Ти петнайсет години подпираш имота му, върнал ти е малко.

От този ден Крачанката се спря. Видяла бе и силата на Крачаните, и бързата им мисъл в Гърди, а на другото го бе научила вече, та можеше да се спре. Спря се и взе да занича с по-други очи из селото, щото виждаше и друго — време му бе на Гърди!… Подкарваше вече осемнайсетата. Тя и по-рано заничаше, но сега вече трябваше и да избира. И избра.

Единият от Семовите имаше щерка. Той и синове имаше, ала Крачанката заглеждаше момичето. Колчем минеха с Гърди край тях или край нивата им, момичето забиваше очи в земята, бързо-бързо поздравяваше и гледаше да си намери работа по-далечко. Яко, хубаво момиче, на Семовица се е метнало — оглеждаше го Крачанката, — с едра пазва, широко под кръста, нозете му силни, а леко стъпват…

И един ден Крачанката се вдигна, та право в Семовите. Не избра какъв да е ден, а работен — Семовица да е сама!…

Не се излъга. Никой от младите не бе вкъщи. Те, Семовите, имаха малко имот, но ходеха и по чуждо, да си помогнат, щото челядта им е голяма. Точно тая голяма челяд потегли Крачанката към тях. Е, и самото момиче я потегли, и родът му, и туй, че в салханата, заедно с Крачана и Гърди, се затри и Семо, та двете със Семовица се имаха като сестри, но най я потегли голямата челяд на Семовите.

Преди някой и друг ден бе казала на Гърди:

— Време ти е, сине, стопанка да ти избера! — Той тъй се смути, че не можа да отвърне нищо, и тя продължи: — От род няма да избирам, да знаеш, ще гледам родовита да е…

Като чу това, Гърди бързо я погледна и макар смутен още, засмя се:

— Е, ако има и бенка на шията, мале, двамата сме я избирали!…

Тогава на Крачанката дъхът й секна. Точно внучката на Семовица имаше бенка на шията — една малка черна капчица на бялата шия — ще речеш, като са боядисвали, пръснало я е и там си останало. Но дъхът й спря не от туй, а че за втори път позна кръвта на Крачаните във внука си. Щото да мязаш на някого отвън е едно, а да му мязаш и отвътре… Не можа нищо да каже. А Гърди грабна ръката й, целуна я и излезе засмян.

Нея вечер Крачанката не мигна. Седеше на своето място, до перваза на прозореца, и мислеше… Боже, моите очи ли го поведоха или неговите — мене! Или той с кръвта си е усетил накъде да тръгне — нали е само-саменичко на тоя свят, гладно и жадно за род, за челяд!… Мислеше, а ръката й, там, де я бе целунал Гърди, пареше, пареше. Точно там и точно тъй преди години я целуна баща му. Преди да си отиде…

И сега, като отваряше портата на Семовите, ръката й още пари. Тази пари, а другата — лед! И тя оттогава. И ни огън, ни дреха я стоплят.

Дворът на Семовица я посрещна пуст. Изглеждаше празна и къщата, но Крачанката бе забелязала тънкия дим из комина и знаеше, че Семовица е край огнището. Що ли забърква всеки ден, горката, не е шега толкова гърла да посрещащ!

Пристъпи към къщата и подвикна. Отвътре Семовица веднага се обади, но по гласа й личеше, че не я е познала.

— Тук съм, влизай!

Крачанката се подаде на вратата и тогава Семовица скокна:

— Ти ли си, сестро! — зарадва се тя. — Накани се най-сетне!… Колко пъти съм ти викала, а си го мисля деня и нощя: самотуваме ние двете, самотуваме, а все не иде време да седнем, с приказка да се разтуптим… Тук, тук седни, на възглавето! — покани я Семовица и пак подхвана: — Твоята къща, сестро, е празна, от туй самотуваш, моята — пълна, препълнена, и пак самотувам? Младите си имат своето, ний — нашето, едното с другото хич се не родеят — нашето с наше се родее. То едно родство, опустяло, да не дава Бог никому, но като ни е дошло до главите…

Семовица изведнъж млъква, врътва се към големия черен бакър, окачен на верига над огъня, и разбърква къкрещия боб. Цялата одая мирише на боб. Сетне пак се изви към гостенката си:

— По живо, по здраво ли сте? Как смогвате, че тя, пуста работа, край няма, а вашата е къде-къде… — Но забелязала нещо особено в изражението на старата Крачанка, спира и се тюхка: — Их, че съм и аз — питам, питам, а не давам дума да издумаш!

Крачанката се усмихва, но особеното в изражението й остава.

— Здрави сме, слава Богу — казва. — И смогваме. Гърди отрасна, ратаят още се държи, но мене ме не бива, а трябва да им се шета.

— Тъй е, тежи ни, дето живеем ни тежи, та работата ли!… Отмяна ти трябва, сестро, отмяна! Чудя се как още можеш! Що не го задомиш вече Гърдя, не е малък?

— Да го задомя! — усмихва се пак Крачанката — Ама и ти трябва да помогнеш, затуй съм дошла.

— Как няма да помогна! — светна Семовица. — Още сегиз!… Ти само кажи! На която и порта да потропам, за него ли е, ще ми отворят.

Крачанката преглътна, преди да каже:

— Нийде не трябва да ходиш, аз сама тръгнах да потропам, но вратата ти се случи отворена… — И гледа Семовица още по-особено, тъй че очите й сами казват останалото.

Семовица запримигва, дълго и объркано трепкат клепките й, най-сетне плясва ръце:

— Въх мари, сестро!… Тъй ли било! — захлупи се и заплака. Плачеше мълком, без глас, само раменете й тръпнеха.

— Прощавай, сестрице! — окопити се след време. — Нито съм се надявала, нито съм го чакала, но съм си го мислила, казвам си. Че са си лика-прилика, ала къде сме ние, Семовите, къде сте вие!… Един й е, викала съм си, от род ще му избере, тъй трябва.

— А Семовите не са ли род? — спира я Крачанката. — Род са! По-добър от много други, че гнило в тях няма. Ти туй остави — махва Крачанката, — кажи момичето да няма нещо друго на сърце?

— Няма! — светна, та грейна Семовица. — Няма и ако питаш мене, и нея май към Гърди я тегли… Нищо не е рекла, ама то си личи, не видя ли аз!

— Е, туй е най-хубавото, щото и нашият… — не доизрича Крачанката.

— Въх, сестрице, как ще ги дочакам!… Пусти летен ден — година!

— Речи й — на нея, на баща й, на майка й… Не ща да протакаме. Есенес ще направим сватбата, та и хубавото да ни сроди, Семовице, не само лошото.

И се разбъбриха двете жени, тъй се разбъбриха, че чак когато Крачанката се надигна да си върви, усетиха загорялото откъм огнището.

— Да гори! — засмя се Семовица. — И загоряло ще им услади…

Елховци заодумваха сватбата още като се разчу. По-заможните я одумваха от една страна, беднотията — от друга. Заможните въртяха приказката все около туй, че Крачаните съвсем западат, щом стигнаха да се сродяват със Семовите, но и злобата си не можеха да скрият, че каквито и да са, Крачаните са си Крачани и ни един от тях не би ги върнал. Беднотията пък се радваше на тая сватба и се питаха само дали Ангел ще дойде — години минаха от делбата с майка му, а и един син й е!

Всичко туй старата Крачанка го бе мислила и премислила, не току-тъй бързаше сватбата! Искаше овреме да запуши людските уста, и не заради себе си го искаше — заради младите. Че ей на: пуснаха се приказки и за Гърди, и за Рада — баща му кой е не се знаело, но се знаело, че седнал на имотите на Ангела; че тя, Рада, сама се навряла в ръцете му — заради имането на Крачаните… Все такива и все от Кременлиите идеха тия приказки — най-заможните сега в селото. Не друг, а Кременлията откупи навремето от Ангел двете воденици и петмезчийницата на Крачана, пак той, Кременлията, вдигна и втората голяма къща в Елхово, кажи-речи, колкото къщата на Крачаните, и тя на отсамния, високия бряг на Марин дол. Беше му потръгнало нещо на Кременлията. Време ли му пригоди, що ли, никой не знаеше, но му потръгна — изведнъж! Имаше двамина сина, но имаше и дъщеря, година по-малка от младия Гърди, та никак нямаше да му дойде много, ако заемеше целия отсамен бряг на Марин дол, заедно с отбраните имоти на Крачана.

Крачанката и туй бе усетила, знаеше го, отдавна бе предусетила плановете на Кременлията, но Гърди не го знаеше. Затуй същото това лято, когато синовете на Кременлията минавали край Сипея и се присмели на Гърди, че орял като на бащино, а никой не знае кой е баща му, той спрял воловете и ги накарал да повторят. Те повторили. Тогава той извадил железния жегъл и се отправил към двамата Кременлии. Изпърво те не повярвали, двама били, и двамата по-големи от Гърди, а и той така спокойно отивал към тях… Ратая не броели, той бил на другия край на нивата, но и не потрябвал. Кременлиите развъртели остените, но ни остените спрели младия Крачан, ни туй, че били двама. Два пъти замахнал с жезъла и не потретил, нямало по кого!… Когато ратаят дотичал, Гърди вече товарел Кременлиите на колата като снопи. Хвърлил отгоре им строшените остени и подвикнал на воловете. Добичетата послушно поели към селото и след час сами спрели, пред къщата на Кременлиите.

— Кой ви нареди тъй бре? — креснал Кременлията насреща им, защото подир колата вървяла цяла тумба елховци.

— Крачана! — викнали в един глас двамата. Кременлията изпсувал. Насъбралите се прихнали, а някой се погаврил:

— Че той нали не е Крачан бе!…

Туй се случи доста преди сватбата, та имаше време да зарасте раната на Гърди — единият от остените бе раздрал бузата му, и да поспрат приказките. Не че съвсем спряха, но сега повече одумваха Кременлията. Заканил се бил да съди Гърди, но не стори нищо, уплаши се, изглежда — не толкова от съда, колкото от присмеха на хората: един никаквец уж, а направил на нищо двама Кременлии!

Сватбата направиха навръх Никулден.

Дотогава времето се задържа сухо, здраво, а на самия Никулден — без дъжд, без нищо — заваля сняг. И снегът бе сух, падаше върху замръзналата земя, без да направи кал. Сватбарите подлудяха, хеле Семовите! То и те направиха сватбата, родът им стигаше не за една, за три сватби, докато от мъжката страна бяха само старата Крачанка и Янината стринка от Янино.

До късно лудуваха сватбарите. Снегът се сипеше сух и обилен, затрупа всичко, но хармана на Крачаните не успя да затрупа — разгорещените сватбари го топяха още във въздуха.

Голямата порта на Крачаните беше широко отворена, през нея се изниза цялото село, само Кременлиите не дойдоха. Не дойде и Ангел. Още като слагаха трапезата, се разбра, че няма да дойде, че не е канен.

— Слагайте, друг не чакаме! — каза старата Крачанка и седна начело на трапезата. От едната си страна тури Семовица, от другата — Янината стринка. Ни мъка видяха на лицето й, ни сълза, една коравина само, но и коравината не скриваше някаква нейна си радост и ведрина. Когато дойде ред да поведе хорото, поведе го, но преди туй дръпна Семовица до себе си и каза високо, да се чуе от всички:

— Стопанинът ми, лека му пръст, и на друго хоро ме е учил, и вас е учил, та няма да се разсърди и сега! Не едно, три хора ще играя — моето, неговото и синовото… — А на лицето й пак — ни мъка, ни сълза.

Късно, към полунощ, спря сватбата и сватбарите се разотидоха, но снегът не спря, та най-сетне взе да затрупва и хармана на Крачаните. Навсякъде другаде бе затрупано тъй, че когато ратаят притваряше двете крила на голямата порта, наложи се с рамо да си помага — толкова издълбоко загребваха сняг крилата, че трудно се притваряха.

— Да беше жива да види, горката!… — въздъхна Янината стринка подир сватбарите и отри с опакото на ръката сълзите си.

— Много са неживите, много са, дето не видяха! — каза с коравина Крачанката и я въведе в одаята за нощувка. Сетне се върна при Гърди и младата му невеста и ги покани в своята одая, дето гледаше към Марин дол. В гласа й към тях нямаше коравина, когато рече:

— Седнете, чедо, седнете да си се видим ние! — сама приседна на обичайното си място, до перваза на прозореца. Облегна се на стената и се замисли.

Рада взе една възглавница от миндера, свенливо пристъпи към Крачанката и още по-свенливо я подпъхна между стената и приведения й гръб.

— Сполай, дъще! — кимна Крачанката, а сетне се усмихна: — Седни, седни до Гърди да ви погледам. Да си поприкажем… Тъй! — кимна пак, когато момичето коленичи до Гърди и свенливо опря рамото си о неговото. — Тъй! Тъй трябва да сте занапред — и в лошо, и в добро. Тъй ли сте, и работата ви ще спори, и залъкът ще ви слади. Казвам го аз, а други трябваше да ви го кажат — баща ви, майка ви… Трябваше!

Крачанката млъкна и пак се замисли, мълча дълго. Мълчаха и двамата млади. Само свещта припукваше тихо, а още по-тихо шушнеше зад прозореца Марин дол. Изглеждаше, че Крачанката в него се е заслушала — тъй беше, макар че и в себе си се вслушваше, но толкова години бе шепнала с Марин дол, че неговият шепот бе станал и неин. И понеже нито тя бързаше, нито Марин дол, сепна се, като разбра, че вече не е сама в голямата къща на Крачаните. Сепна се и се отвърна от шепота на реката, каза:

— Благославям ви, чедо! И туй трябваше да ви го каже друг, но на мене било писано. На мене… — Пак я понесе шепотът на Марин дол, но тоя път за малко, и тя продължи: — Слушайте се, обичайте се!… Множете рода на Крачаните! И имането им множете, но — с радост и разум! С разум, Гърди!… Когато стана оная беля с Кременлиите, не ти рекох нищо, но сега ще ти река: Мисли, сине, мисли и премисляй! Дядо ти казваше: „Деветдесет и девет пъти!…“, баща ти, и той беше такъв. Крачаните мислят и премислят, тогава крачват, затуй крачката им е едра и на здраво. А ти род трябва да народиш и род да опазиш, не да се сърдиш от нищо! Сърдят се лесно слабите, ти си Крачан! Помни го, че родът на Крачаните… — И внезапно млъкна.

— Сбърках, мале — обади се притеснено Гърди, — сам разбрах, още тогава, но много ме заболя — за тате, за мама…

— Точно затуй трябва да мислиш и премисляш — каза Крачанката, — когато най боли, най-много се мисли, запомни го! И друго: къща без дирек не е къща — дирекът си ти! Е, и жената става някой път дирек, но да я пази бог от такава участ… Жената е огнището — туй си ти, чедо! — обърна се към Рада Крачанката. — То и зиме, и; лете не бива да гасне…

Старата Крачанка пак млъкна, окоравя, почака да окоравеят и думите й и тогава продължи:

— Сега запомнете и друго, двамата искам да го запомните: пазете се от чичо си! Той не ви е никакъв чичо, но тъй е думата. Пазете се от неговото хоро! И друго — когато с мене нещо се случи, когато и да е, и тогава не искам той да стъпи в къщата ми. И тогава, и след туй — никога! Няма той място в къщата на Крачаните, къщата на Крачаните е за Крачани, той не е! Запомнете го!

Като каза това, старата Крачанка се надигна, надигнаха се и младите, но тя им махна да стоят и отиде в дъното на одаята, където в сумрака меко светеха металните обковки на тежък сандък. Отвори го и взе нещо, а като се извърна, в ръцете й гореше златен наниз. Пристъпи към Рада, окачи го на шията й и нанизът тежко легна на младата й пазва. Крачанката го погали — погали и наниза, и пазвата под него. Сетне рече:

— Туй се е предавало от невеста на невеста, дъще. Откак се е Крачанският род зародувал… Една само не го поноси, тя и не влезе в дома на Крачаните, но в рода им влезе… Е-ех! — изпъшка Крачанката, но бързо се стегна и добави: — Носи го ти, твой ред е, със здраве и берекет!

— Сполай ти, мале! — целуна ръката й Рада.

— Не е богатство туй, чедо, знак е — знак, че и ти ставаш Крачан! Мъжете на рода тоя знак го имат в кръвта си, ти го скътай в сърцето си! От всякъде другаде може да се загуби, от пазва, от джоб, от ръка — може, но от сърцето… Е, лека ви нощ! — каза внезапно и с друг глас Крачанката, прекръсти ги и като ги целуна, изпроводи ги до вратата.

Останала сама, тя отново се скупчи до перваза на прозореца и отново се заслуша в шепота на Марин дол. Устните й още пазеха топлото от челото на момичето и някакъв дъх на здраве, на чисто. Ще речеш, здравец е целунала!

Дано да е тъй, Майко Божия, дано да е тъй!… Един стрък сама откосих от сърцето си, два нови засаждам там… Здравецът здраво се лови, бързо се плоди — здрава китка е той, държелива. Че род трябва да съживи, Майко Божия — рода на Крачаните! Туй да видя само, друго не искам, сетне ме прибери и мене при стопанина ми, при сина ми, че и с тях има много да си прикажем, много има, дето не го видяха, не го чуха, а с празни ръце не искам да ида при тях, тежко е, Майко Божия — най тежи празното!… Напълни ръцете ми и ме прибирай — има вече кой огън да стъкне, и дирек има… Ще запуши коминът ти, Крачане, ще се напълни домът ти — ще пуши и ще се пълни. Довеки!… А мене, Майко Божия, прибирай — нов, млад камък откърти от бреговете си Марин дол, има вече кой да легне на мястото ми — тъй прави Марин дол, направи и ти тъй, Майко Божия!

До съмнало шепна Крачанката. То по какво ли ще разбереш съмналото, като снегът правеше бяла и нощта, но по шепота на Марин дол го разбра — промени се, избистри се. А снегът трупа, трупа…

Голям сняг, голям разлив ще направи пролетес… Да прави! Крачаните са на високото…

С тая мисъл задряма на съмнало старата Крачанка и миг ли, час ли бе дремнала, пак с нея се пробуди. Вече наистина бе съмнало — светлееше не само навън, и в одаята светлееше. Но ней се стори, че просветля от друго — в долния кат на къщата минаха бързи и леки стъпки — леки стъпки от силни нозе.

И пак се протегнаха дните на старата Крачанка.

И все повече се протягаха, но тя не го забелязваше вече, че леки дни леко минават! Чезнеше коравината от очите й, от гласа й — топеше се. Като преспите по голото теме на Калабака се топеше коравината й. Топяха я леките стъпки на невестата, леката й приказка, ръцете й. Не беше кой знае колко чеизът, който донесе внучката на Семовица в къщата на Крачаните, но тъй го подреди, тъй постъкна всичко, че къщата наглед не промени, а стана топла — стопли я!

Крачанката не й се бъркаше, нямаше за какво, не даде само нищо да промени в нейната одая.

— Тук не туряй нищо, чедо, тук годините сами са туряли и притуряли, та е пълна и препълнена. Нека остане, както си е била!

Не се бъркаше и на Гърди. Те с ратая добре се оправяха със земята, ялово нийде не оставяха. А когато Гърди реши да закупи десетина декара слаба и гола земя по склоновете на Калабака, сам й каза:

— Ще я взема, мале, щото е евтина, а е пълна с пари. Гюл ще посадя там, тютюн… В града има тютюневи фабрики, никнат и розоварни — има къде да се продадат и тютюните, и гюлът. Какво ще кажеш?

— Харно, сине — рече му само Крачанката. — Вземи ги, че и имот ще ти трябва, и пари ще ти трябват, виж!… — кимна Крачанката към младата му невеста, която идеше към тях. Наедряла бе: едрата й пазва бе станала още по-едра, моминският й кръст се бе налял, но пак тъй леко стъпваше.

— Рада ли?… — смути се Гърди.

— Ти що й викаш Рада, а не Радка? — погледна го строго Крачанката.

— Щото тъй ми е по-хубаво, мале — отвърна вместо него Рада. — Най-първо тъй ми рече: „Радо!“ и сега ми се чини, че каже ли „Радке!“, няма да е от сърце… — Тя погледна закачливо Гърди и се засмя.

— Е, щом е тъй, хубаво! — засмя се и Крачанката и погали голата й, опретната до над лакътя ръка. — Пази се вече, дъще!

— Ами! Нищо ми няма, мале, тъй ми е леко!…

— Дано! Дано и туй ти е леко, чедо, че аз навремето… Те, Крачаните, още с идването си на тя свят са едри… — Крачанката се сепна, спря, забравила бе, че и Гърди е при тях, но от него нямаше и помен. Усетил, че се захваща женска приказка, бе щукнал, без да го чуят.

Двете жени се спогледаха, засмяха се. И в очите им, и в смеха им премина нещо от едната в другата и остана там. Остана до последния ден на старата Крачанка, но и след последния й ден остана — в Рада!

И туй й бе леко на Рада… Не бе се излъгала старата Крачанка, родовито търсеше — родовито намери! Роди се Крачан — едър, силен, гласовит. Е, малко ъгловат и затуй грозноват, но тя бързо утеши младата майка:

— Те и моите бяха такива, дъще, сетне се разхубавяват Крачаните, ще видиш! Нека ти е здрав и силен! Крачана, лека му пръст, все казваше: Нищо не може да скрие силата на Крачаните — ни хубост, ни грозота! А силата е тази, що прави един мъж хубав. Тъй ли е, сестро? — обърна се Крачанката към Семовица, с която заедно бабуваха.

— Тъй ами! Един мъж, дето стъпи и дето легне, диря трябва да оставя!… — засмя се Семовица.

Крачанката допови малкото, вдигна го на ръце и го заплю:

— На баба фиданката!… Уроки да те не стигат, болести да те не стигат, лошо око и лоши помисли!…

— От моми и от късмет да се не отърве! — добави Семовица.

Чак тогава повикаха Гърди, но го спряха на вратата и оттам му показаха детето. Едва го видя, едва смогна да махне на Рада и вратата хлопна под носа му.

— Туй ти стига! — викна му отвътре Семовица. — Отивай да си гледаш работата, че връх-лято е, а за другото да си правите сметката, ей!

— Бабо!… — погледна я укорно Рада.

— Какво бабо! — врътна се към нея Семовица и каза престорено сърдито: — Като на първескиня ти е простено, но друг път да не оставяш човека в баш работата! На, жътва иде, вършитба, сеитба… Не знаеш ли — няма по-голяма беда от тая по харман да ти умре вол и жена ти да роди! — И Семовица тоя път така се засмя, че малкият писна.

Крачанката го притисна до гърдите си, залюля го, укроти го. Сетне пристъпи към иконата на Божията майка, прекръсти се и зашепна:

— Сполай ти, Майко Божия! Доживях и детски вик да чуя в дома на Крачаните. Сега вече мога да си отида, майчице — два живота ми взеха, три ти връщам! Време ми е…

Крачанката се поклони доземи на иконата, прекръсти се пак и отиде към прозореца. Скупчи се там и продължи да шепне, но сега загледана оттатък Марин дол, оттатък Елхово… Връща се родът ти, стопанино, връща се името ти — връщат се Крачаните на тая земя! Здрави, хубави — закриляйте ги! Аз повече не ще мога, че и моето, и вашето отживях, време ми е!…

Крачанката шепнеше едва чуто — както си знаеше, както шепнеше Марин дол, но и Семовица я чуваше, и Рада я чуваше. И двете плачеха мълком. Само малкият се бе укротил съвсем и от шепота ли, от полюляването ли тихо спеше в ръцете на Крачанката. А ръцете й все го притискаха, притискаха… Тя не го съзнаваше, но ръцете й помнеха оная вечер след Янинската салхана, когато лежаха празни и обърнати в празния й скут, та сега ненаситно притискаха живия топъл вързоп. Не съзнаваше и друго, но и него правеше — пак се бе извила над детето като острие на коса, готово да посече всичко, що можеше да посегне на него. Ни едното, ни другото съзнаваше старата Крачанка, шепнеше само — разговаряше се със своите и се молеше.

Но напразни бяха и тоя път молбите й — живя още! Доживя края на века, и началото на новия век доживя, но тя и туй не съзнаваше, защото не мереше времето с тия мерки. Други мерки си имаше тя: времето на Крачаните, погибелта на Крачаните, съживения род на Крачаните — все Крачаните! Те бяха нейната мярка, те й казваха досега да живее и кога да мре, а мрелото все не идваше. Още два внука доживя — второ момче, и момиче. Момичето взе нейното име, момчето — името на стария Крачан, а първенеца кръстиха Гърди — той Гърди, баща му Гърди, и дядо му Гърди! Нека!… На мястото на единия погинал сега двама Крачани стъпваха по земята с туй име.

Доживя и друго старата Крачанка, него хич го не искаше, ни приживе, ни след туй, но го доживя — Ангел потропа на портата й!

Бе една зимна привечер.

Тя си седеше на своето място, на миндера до прозореца, закрепена околовръст с възглавета, и пак заничаше към Марин дол. Заничаше по навик, защото от доста време почти не виждаше, та Марин дол стоеше повече в паметта й, отколкото пред очите й, както и шепотът му — защото и не чуваше вече. Но звънците и непознатия кучешки лай, който ги сподиряше, чу. Не бяха тукашни — ни звънците, ни кучешкият лай. Елховските кучета са вълкодави, с мъжки гласове, а тия пищят като нетукашни жени… Не видя шейната, нито човека в шейната, позна само, че идат отгоре, по високия бряг на Марин дол, откъм Кременлиите. Позна и туй, че спряха пред нейната порта и още същия миг нещо стегна съсухрената й гръд — спре ли нещо нетукашно пред портата на Крачаните, не е за добро, никога не е било за добро! Ни Селим бей, когато спираше, ни ония, двамата от града, де потеглиха Ангел…

На потропването отвори Гърди. Тъкмо ринеше снега около портата, та му дойде подръки. Отвори и се загледа в едрия възпълен непознат човек, който отупваше снега от себе си с кокалената дръжка на хубаво сплетен камшик. Градска работа! И човекът, и всичко край него, по него — дрехите, конете, шейната, хрътките…

— Не ме познаваш, нали? — спря да се отупва непознатият и погледна Гърди. Макар и в тлъстини, очите му гледаха твърдо, но някак неприятно твърдо, по господарски — като Кременлиите!

На такива очи Гърди отговаряше със същото, отговори и сега — поразкрачи се, опря се на лопатата и срещна твърдия поглед на непознатия със също такава твърдина.

Непознатият прихна, но очите му не се промениха, смехът му не идеше от тях:

— Крачан!… Веднага се познава… — същият Гърди!

— Е, Гърди съм! — засрещна го с глас Гърди.

— Що?!… Е, тогава няма никаква разлика… — Непознатият вече не се смееше. — А аз съм чичо ти Ангел! Може да са ти казвали, но ти сигурно по ме знаеш като фабрикант. Твоите тютюни моите хора ги купуват — за мене!

— И туй не знаех — отвърна Гърди. — Твоите хора купуват за фабрика „Слънце“, а че е твоя…

— Може, наредил съм им да не споменават моето име, но твоя тютюн да го вземат само екстра качество, добре плащам, нали? — попита Ангел, а сам си отговори: — Добре плащам! — И продължи: — Чувам, удвоил си земите с тютюни, розоварна си почнал да строиш… На Кременлията чак му призлява, като заприказва за тебе — оттам, от него идвам. Никой не му е крив, не усеща новото той, като взе водениците и петмезчийницата, помисли, че е хванал дявола за брадата. Ха-ха!… — отново се засмя Ангел. — Крачана си е Крачан!… За мене да не говорим, ти си едно поколение след него, двайсет години по-късно почна и го изпреварваш вече…

В къщата хлопна врата, Ангел спря. Вслуша се някак напрегнато в стъпките, които идеха към тях. Бяха на Рада.

— Гърди, мама те вика! — надникна тя и се върна.

Чула е, познала го е! — помисли Гърди и понечи да тръгне.

— Чакай! — спря го Ангел. — Дошъл съм по работа, но… — Той се поколеба, но продължи: — Първо попитай старата ще позволи ли да я видя. А другото ще ти го кажа, като се върнеш!

— Ще попитам — рече Гърди и тръгна към къщата.

Крачанката го чакаше, надвесена в края на миндера, опряна на двете си ръце. Беше отмахнала всичките възглавета — стоеше извита, настръхнала.

— Кажи му на оня — посрещна го от вратата тя, — да не е посмял прага ми да пристъпи! Да се омита!… Ако не ще, ела ми отвори прозореца, аз тъй ще му го река, че…

— Ще му го кажа, мале, не се тревожи, и аз мога да му го кажа!…

— Харно! — отпусна се успокоена Крачанката. А когато Рада отново намести разхвърляните възглавета около нея, усмихна се.

Усмихна се и Гърди и така, усмихнат, излезе от одаята.

— Разбрах!… — каза Ангел, като го видя. — Друго не очаквах… Коса е тя, нарочи ли да резне нещо, рязва го… Е, добре, да оставим старите да живеят както знаят, аз за тебе съм дошъл… — Усмихна се, но усмивката му излезе крива.

— Добре! — повтори той и продължи вече уверено: — Предлагам ти нещо крачанско!… Увеличавай посевите с тютюни, за година-две ще направиш голям удар, а после, когато старата се помине, ела при мене в града. Викам те за съдружник! Моята кокона само дъщери ми нацвъка, а зетьовете ми са хилави, не стават за работа. Тебе искам — крачанска жила! Е?…

— Върви си! — каза Гърди.

— Какво?…

— Мама тъй рече, и аз тъй ти казвам! Двамата се гледаха — с еднаква сила и еднаква коравина.

— И повече от мене тютюни няма да видиш! — добави равно Гърди. — Стрък няма да сея!

Кривата усмивка бавно се връщаше на лицето на Ангела и той бавно заговори:

— Добре…, племеннико! Не познаваш ти чичо си Ангел, нищо, ще го познаеш! Селим бей го позна… Съдружниците ми ме познаха… И ти ще ме познаеш! Какво, само от розоварната ли ще живееш?

— От каквото и да е, но не и от твоите тютюни!

— Добре!… Ще те видя как. Ти още много работи не знаеш, племеннико, ще ги научиш, млад си, имаш време… А като ги научиш и решиш нещо, ела, и тогава ще те взема!

Каза това и учудващо за едрото му тяло, с лекота се метна в шейната, свирна късо и яките коне полетяха от място. След тях и хрътките. Вдигна се вихрушка сняг, загубиха се, но още дълго се чуваше пронизителният звън и лаят на хрътките. Марин дол отзвъняваше и отлайваше подир тях.

Много сняг натрупа нея зима, незапомнено и нечувано много!

Къщята заприличаха на преспи: ни прозорец, ни врата се виждаше, ни комин… Само там, дето бяха комините, тъмнееха кръгли черни отвори в преспите, опушени от дима.

От високото, от къщата на Крачаните, село не се виждаше — виждаха се бели къртичини с черни дупки в средата им.

Не се виждаше и Марин дол. Тя, водата му, зиме рядко се виждаше, но нея зима снегът изпълни и коритото му — от бряг до бряг — та и корито не се виждаше. Само една хлътнатина в средата му, причудливо крива, бележеше пътя на незамръзналата вода по дъното. Нищо друго не показваше, че река минава през селото.

Отрупан бе със сняг и Калабака. А Калабашката гора цялата се бе привела и разкривила под него. В тихите мразовити нощи от нея идеше тревожен пукот — пукаха се дърветата от студ.

В такива нощи всички се събираха край старата Крачанка. Рада предеше, Гърди притуряше дърва в огнището, а трите деца така се гушеха около баба си, че в такива вечери възглавници не й трябваха — крепяха я децата. А тя все ги притискаше и разказваше, разказваше…

— Тъй пукаше и в оная проклета салхана, чедо — през седемдесет и шеста!… — Навремени спираше, замисляше се и отново почваше: — Пукотевицата пак идеше оттам — от Калабака, от Янино… Дядо ви Крачан вдигна цялото село да орат и сеят, че като дойде Селим бей, да види, че тук бунтари няма… А деветима погинаха тогава от нашите. И дядо ви Гърди… Какъв дядо, Боже, нямаше и двайсет години! Сетне и хоро му играхме на Селим бея и на погиналите… Дядо ви Крачан го поведе, той го и спря… — Тук старата Крачанка млъкваше и мълчеше дълго, а после свръщаше приказката за сегашното: — Та казвате, голям е снегът тая зима?…

— Голям, бабо! — отвръщаха децата.

— Щом е тъй, голям разлив ще бъде и пролетес. Пазете се от Марин дол! Гърди, чуеш ли — подвикваше със слаб глас Крачанката и безпомощно се ослушваше, защото не виждаше и не знаеше откъде ще се обади Гърди, — духне ли южнякът, всинца да сте си в къщата! Дядо ви затуй я направи на високото и яка, да я не стига Марин дол.

Предрече го туй старата Крачанка и тъй стана, но не предрече кончината си… Угасна тъкмо от първия полъх на южняка. Слаб беше тоя полъх, дори свещта пред иконата на Божията майка не трепна от него, а свещта на Крачанката угасна.

Първия ден ни хората научиха, ни камбана удари — нямаше как да се премине Марин дол, нито можеше да се извика, реката тъй бучеше, че нищо друго не се чуваше. Кременлията научи, нали беше и той на отсамния бряг, но колкото да изругае:

— Вещица! И със смъртта си мъсти!…

Лют бе Кременлията за девет села, защото Марин дол в същата тая нощ пред очите му отвлече двете воденици и петмезчийницата.

На другия ден цялото село се събра да окичи и изпрати Крачанката в последния й път. От Кременлиите пак никой не дойде. Не дойде и Ангел.

— Нашият път е натам, сине — утешаваше Гърди Семовица. — На тоя свят нямаме повече работа, чакат ни на другия… Вие да сте живи и здрави, вас лошотия да ви не стига!

Но не бе минал и месец от смъртта на старата Крачанка и в дома на Крачаните дойде нова лошотия. Дойде оттам, откъдето Гърди най-малко я очакваше — банката, от която взе заем за строежа на розоварната, искаше той да погаси целия заем наведнъж! А заемът бе сключен за години напред и той добре си бе направил сметката.

Отиде в града да разбере кое-що, да моли отсрочка. Отказаха му — война се задавала, държавата събирала капиталите си!

— Парите!… — кресна му накрая чиновникът. — Или парите, или имота! Като нямаш пари, продавай!

И Гърди продаде. Но не имота, розоварната продаде — на Кременлията! Кой друг можеше да я купи?…

Сетне, много по-сетне разбра, че тая работа била скроена от чичо му Ангел! Той бил главният акционер и в банката, и в дружеството на розоварите. Но и тогава не отиде при чичо си. Затуй пък при Ангел често ходеше Кременлията. И всеки път се връщаше по-тежък: възстанови водениците и петмезчийницата, разшири розоварната, заграби тютюните в Елхово и наоколо… Хората предугаждаха, че в ръцете му играят парите на Ангел Крачана, той нямаше толкова — ни пари, ни ум, но от тези пари немалко полепваха и по неговите ръце…

А войната, с която плашеха Гърди в банката, наистина дойде. От Кременлиите не взеха никого, а на Гърди казаха, или той, или синът му! Отиде той…

— На Крачаните тъй е орисано! — рече на Рада — Един да понесе на гърба си злината, други — да се опазят… Децата гледай! — заръча й и замина.

След година обаче от писмата на Рада научи, че са взели и големия му син, че е умрял и старият ратай, янинчанинът, че са го отредили като свой, че се оправят някак — Семовите й помагали — за тях и за имота да не мисли, да се пазят те…

Имот!… Род имот събира!… Нали тъй ме учеше, мале — да се опазва родът! А опазвай го! А не влизай в салхана!…

Не можаха да се опазят докрай — той се върна с прострелян крак, а синът му — болен. Само кожа и кости бе оставила маларията по него. Такъв беше и той самият. Но крачанската им сила ги върна от оня свят. Младият Гърди бързо стъпи на краката си, но той стъпи само на единия, другия го подвличаше. Остана непокътната само коравината в очите му — по-дълбока, попила сякаш до дъното им, до размисъла… Такава той виждаше и в очите на сина си, но и двамата мълчаха. Проговориха едновременно. Една нощ ги потърси човек, когото и двамата бяха срещнали по фронтовете, но поотделно. Този човек отключи устата им!

От нея нощ нататък двамата Крачани, баща и син, и единият Гърди, и другият Гърди, взеха да се заседяват до късно. Сетне взеха да се заседяват и с други — със Семовите, с непознати от Янино…

Заседяваше се и Рада, но сама, горе, в голямата одая на старата Крачанка, и точно там, където седеше и тя — до перваза на прозореца. И като нея взе да си шепне, изравнила шепота си с шепота на Марин дол. Взираше се в реката, гледаше камъните и си шепнеше, но раздумките й бяха със старата Крачанка.

Менят се, мале, камъните наистина се менят, но мястото им е едно… На, сега аз съм на твоето място, а то си е същото! Дано само орисията ми да не е като твоята… Че салхани и сега има на тоя свят, и в тях пак влизат Крачани. Влязоха — излязоха, сполай на Бога, живи и здрави, но пак се готвят за салхана — туй заседяване, тия люде… не идват те на гола приказка — за друго идват. Друго иде…

Една вечер Гърди я завари там, до прозореца, и се сепна — сякаш старата Крачанка се бе върнала от оня свят! Само дето свещ не гореше пред иконата, макар че иконата си беше там, на същото място.

И като старата Крачанка му заговори Рада, без да се извърне:

— Гърди, в лоша вода нагазвате!… Или Крачаните малко ги е заливало? — Чудно, и гласът й прилича на старата Крачанка — от думите ли, от що ли?

Той сковано се засмя:

— Я гледай, ти взе досущ като мама да говориш! Хайде ние, Крачаните, си приличаме, защото сме Крачани, да не би и вие, жените, да сте от един род?

Но Рада не поде смеха му, извърна се само, и продължи със същия глас:

— От един род сме… Защото ние ви раждаме, ние ви отчуваме, а вие лесно се затривате един друг. За малко да ви загубя и двамата в една салхана, а вие тръгвате към друга. Мислиш, не разбирам!…

Гърди отиде към миндера и приседна.

— Така е, Радо — каза замислено той. — И го разбираш, и го усещаш, че опира до сърцето ти, но кажи: може ли все тъй да е?… Поживяхме с тебе немалко, опитвахме и тъй, и инак, все с добро и за добро, както ни учеше мама, а накрая излизаше лошо. От доброто — лошо за добрите, от лошото — добро за лошите!… Тъй ли е?

— Тъй е! — отговори си сам, защото Рада не отвърна. — Виждаш, и войните смляха пак добрите хора на тоя свят, а когато се опълчиха срещу тях, както беше при Владая, тогава лошите се нахвърлиха отгоре им. Нахвърлиха се и ги пометоха. Защо?… Защото лошотията е оплела света като паяжина — плете я от години, а добрите хора се втурнаха ей така — на юруш! Не става то тъй, видя се. Видя се и как трябва да стане — като в Русия! Сиреч и ние трябва да оплетем своя плетка…

— Тъй! — спря го неочаквано Рада. — А като плетете, не ви ли иде на ум, че плетката се и разплита?… Хем е къде по-лесно разплитането, един край само да хванеш!…

— Е, не е чак толкова лесно, Радо! — разбра Гърди. — Не сме вчерашни, плетем го яко, с къси конци, незавързани, та…

— И тъй да е, малко ли е един конец? Един конец е човек, а някъде — цял род!…

— Туйто! — засмя се пак Гърди. — Не Крачанка, Крачанка и половина си — род, та род!… Няма страшно, Радо, жилав е тоя род, с който се оплитаме — крачански! Ти поне знаеш какви са Крачаните…

— Знам — каза тихо Рада. — Но и чичо ти Ангел е Крачан, а е при другите… И между тях има Крачани, Гърди. И Кременлии има.

— Има! — отвърна като ехо Гърди и изпъшка. — То в единия човек седят и Бог, и сатана, та в един род ли няма да ги има, в един цял народ!… Но точно защото ги има, не бива да оставяме злото да върлува — все едно да оставим един нов Селим бей на гърба на Крачаните, на Семовите… А сам никой не може да го махне от гърба си, затуй плетем тая плетка. Дано я изплетем умно, като в Русия…

Но не би, не успяха — и време не стигна, и ум… Колко е от юни до септември! Едно лято! За едно лято кое по-напред?… Е, вдигнаха се, колкото да усетят силата си — за ден може да е — но я усетиха! Сетне започна разплитането — дойде разгромът…

Гърди и големият му син стигнаха южния склон на Калабака привечер. Под тях беше Янино. Тук спряха. Дотук бе общият им път, оттук нататък трябваше да се разделят — трябваше, а ни единият потръгваше, ни другият.

Мина час, може и повече да е минало, когато Гърди се надигна от поваленото дърво.

— Е, хайде!… — рече. — Семо сигурно те чака. Забавих те аз… — И като се намръщи, заотрива ранения си през войната крак.

— Не си ме забавил, тате, има време. — Младият Гърди погледна часовника си и добави: — Има време и до вкъщи да прескоча, да се обадя на мама, на децата…

— Не! — спря сина си Гърди и го погледна строго. — Това — не! Ако е живот и здраве да се върнеш…

— А ти, тате?

— Аз — тук! Твоят път е дълъг за мене. — Гърди се замисли, преди да продължи: — Като се стъмни, ще отида в Янино, да се договорим с моите несъщи братя, че през тия два дни съм бил у тях — дърва сме секли в Калабашката гора! В Елхово ще се върна утре, а там… каквото излезе.

— Няма да повярват — въздъхна синът му.

— Колкото повярват! — усмихна се пресилено Гърди. — Много няма да ги кандърдисвам. Но ти за това не бери грижа, един бой още мога да отнеса… — И като прогони пресилената си усмивка, пристъпи към сина си. — Туй е моя грижа, ще се оправя някак, но вие внимавайте! Вървете само нощем. Няма да ви уча как да се пазите, но минете ли границата, искайте политическо убежище и среща със съветския консул. Там, само там е спасението! Оттам и ще ви чакаме. Дай Боже да ви дочакаме!… — Нещо затъкна гърлото му и той дълго мълча, а сетне изведнъж, някак напористо, забързано каза: — Е, хайде, сине! — И несръчно прегърна сина си. Също тъй несръчно го прегърна и младият Гърди, но усетили яките си тела, отриването на брадясалите си бузи, на топлината си, притиснаха се един о друг до задушаване. Окапалата шума се огъваше под нозете им и те сякаш потъваха, срастваха се в земята под тях. А отвсякъде дъхаше на есен.

Гърди пръв отпусна сина си, отмаля ли, та го пусна, или… Отпусна го и ръцете му изведнъж натежаха, свлякоха се, сами — в несръчна, свенлива ласка.

— Ще доживеем, сине — каза с равен глас. — Крачанската жила лесно се не изтръгва от тая земя, никой не е можал да я изтръгне… — Понечи като че ли да каже още нещо, но внезапно се извърна с гръб към сина си и рече твърдо: — Тръгвай!

Очите му се уловиха за Янино, вкопчиха се в него, пронизваха го, а не го виждаше — виждаше едрата ъгловата фигура на сина си да потъва в Калабашката гора, чуваше стъпките му, облъхваше го дъхът му, топлината му. Бодеше го до болка небръснатата буза, стискаха го до болка ръцете му — сила, мълчаливата крачанска сила — добра и страшна…

— Върви, сине!… При голям род те пращам. Навремето старата Крачанка затуй ме сроди със Семовите, че са голям род — родовит! — та тъй да опази рода на Крачаните. Сега аз тебе пращам — при още по-голям род… Върви! Аз не мога, ти върви! Моята работа е тука. Крачаните тъй са орисани — един винаги остава, за да понесе туй, що иде. Крачаните без един могат… Знам, страшно е туй, де иде, дядо ти Крачан му е казвал: Време за камъни!… Е, ще окаменеем, наш ред е… След разлив Марин дол друго не прави — камъни само кърти от бреговете си и ги трупа, трупа, трупа — камък връз камък, мъка връз мъка… Но колкото и да кърти, бреговете все й остават — няма река без брегове, и море без брегове няма, сине!… Върви!

Очите му отмаляха, просълзиха се от това усилие да се крепят за Янино, но след час и Янино се скри в настъпващата нощ и той изпъшка. Но изпъшка тъй, че и сам не се чу — усети го само — като дълбок трус, разлюлял и Калабашката гора, и земята под него…

Когато съвсем притъмня, Гърди се промъкна в Янино. Стигна къщата на майчината си стринка и хлътна в нея. С несъщите си братя бързо се договори, но да мигне не успя. През цялата нощ се вслушваше към Калабака — ни вик, ни изстрел чу, а все му се струваше, че целият свят гледа подир двете сенки, които се промъкваха на изток, все на изток, и хиляди пушки се целят в гърбовете им… Вдигна се преди съмнало и пое пътя към Елхово.

Вървеше, опирайки се на топоришката на брадвата — хем за бастун я имаше, хем ако нещо…, пък и нали дърва е сякъл!

Отдалече видя, че го чакат, не пред вратата му, но го чакаха — синовете на Кременлията и двамина непознати! Кременлиите се правеха, че не го виждат, но той виждаше…

Не го окошариха веднага, един час му дадоха, сигурно мислеха, че след него върви и синът му! Стигна му тоя час: да каже едно-друго на Рада, да я успокои за Гърди и Семо, децата да успокои; стигна му дори да се обръсне и да похапне. От хляба го взеха…

Разбира се, не повярваха на янинската история и синовете на Кременлията най-сетне си отвзеха за оня бой на Сипея, когато ги натовари като снопи в колата — тъй си отвзеха, че доколкото помнеше, на двамата непознати не им дойде ред…

Не му повярваха и в града, той и не се надяваше. А после, после чакаше да се уморят. Не се уморяваха и той започна да чака края… Чакаше го всяка нощ и всяка нощ тръгваше към него, но отиваше донякъде и пак се връщаше — до самия край не стигна… Месец измина. Една нощ не го взеха от килията, не го взеха и на следващата, и на по-следващата — цяла седмица! Умориха ли се, що ли?… А когато най-после го повикаха, въведоха го при следователя. Огледа се, джелати нямаше, следователят бе сам в стаята.

— Къде е синът ти? — попита го онзи и на Гърди му съмна. Откога чакаше той точно те да го питат къде е синът му. Значи…

— Защо? — попита той.

— Какво питаш! — надигна се следователят.

— Питам, защото два дни преди туй мурабе синът ми дойде тук, в града, занаят да хваща. — Гърди и говореше, и гледаше следователя с нарочна тревога.

Онзи се ухили:

— Занаят, казваш!…

— Занаят, какво друго, земята не стига.

— Прав си — съгласи се престорено и следователят, — наистина е хванал занаят, но… този занаят тук ще го доведе! — и удари по бюрото. — Ще му дойде времето, и неговото време ще дойде! Обирай си парцалите и — да те няма! — изведнъж трясна следователят, а сетне добави спокойно: — За туй, че отърва кожата, иди да благодариш на чичо си!

— На кого? — не разбра Гърди. Не че не знаеше кой е чичо му, но никога не бе мислил за Ангел Крачана като за свой чичо. Трябваше му време, докато се сети. — Аха!… — каза и се надигна. — Ще!… Ще!… Как няма, аз още за много друго имам да му благодаря!…

— А!… — ухили се пак следователят, усетил заканата в гласа му. — Да не би и от тебе да е грабнал нещо?… Е, вие сте си свои, ще се оправите. Носи му много здраве! — подвикна след него следователят.

Гърди разбра защо следователят е толкова сигурен, че наистина ще отиде при чичо си, когато излезе на улицата.

Навън го чакаше файтон с двамина стражари. Качиха го на файтона, без да продумат, а след няколко минути го свалиха пред кантората на чичо му, въведоха го и пак без да продумат, излязоха.

— Е?… — посрещна го онзи, когото бе виждал един-единствен път, и то преди години. Променил се бе: тлъстините му се бяха някак свлекли, увиснали, та лицето изглеждаше разлято върху нагръдника. — Каних те навремето, ти не дойде и… — Тлъстините се разклатиха като вода в мехур, наподобявайки усмивка.

— И сега не идвам, доведоха ме! — опря се Гърди.

— Знам, знам, че нямаше да дойдеш, затуй наредих да те доведат. — Подобието на усмивка изчезна от лицето на Ангела. Замълча и дълго гледа Гърди, но и племенникът му мълчеше, та накрая пак той каза: — Поне едно „Благодаря!“ не можеш ли да речеш?

— Не съм те молил, че да ти благодаря, а услугата ти за заема и розоварната е стара работа!…

— Е, вярно, попритиснах те тогава, но го направих не защото ми трябваха тия няколко кирливи хилядарки, а да се усетиш… Сделка! Но ти…

— Тъй! — спря го Гърди. — Сегашната услуга, и тя е сделка, нали? Сделка е, ти друго не знаеш. Не знам само заради миналото ли я правиш или имаш нещо наум занапред. Няма да стане! И тая няма да стане!…

— Слушай…, племеннико! — Лицето на Ангела окоравя — чудно как! — но окоравяха дори разлетите му тлъстини. „Нищо не може да скрие силата на Крачаните!“ — спомни си Гърди. — Слушай — продължи Ангел, — ако не друго, то от баща си съм научил как трябва да се пази род!… С очите си съм го видял. Или мислиш, че само ти си Крачан?

— Не мисля! — рече Гърди и изпитото му лице окаменя. Камък! А рано побелялата му брада и косата му го обкръжаваха, както пяната на Марин дол кръжеше около откъртените и разхвърлени по дъното й камъни. Окаменя и гласът му: — Туй не мисля, но мисля, че е трябвало да научиш нещо и от майка си, тогава щеше да знаеш колко си Крачан и колко не си!

Лицето на Ангел изведнъж стана мораво и той повече изхриптя, отколкото каза:

— Вън!… Вън… копеле такова!

На това Гърди само се усмихна. Тая обида той отдавна бе преглътнал, напълно и завинаги, от синовете на Кременлията. Напълно и завинаги бе отмъстил за нея, пак на тях, затуй сега само се усмихна и макар окаменено, спокойно рече:

— Синът на твоя брат не е копеле, драги ми… чичо! Туй и твоите Кременлии признаха. Но в рода на Крачаните има копеле, прав си — родната ти майка го отлъчи!…

Гърди не изчака онзи да му отвърне, той нямаше и да може скоро, изви се и накуцвайки, излезе от кантората.

Вън стражарите ги нямаше. Нямаше го и файтона.

Нищо! Колко му е от града до Елхово — за ден, за два да го вземе с хромия си крак, няма да му омръзне, няма да е сам… Има с кого да си поприкаже той — дълга ще е приказката му с чичо му Ангел, не за ден и не за два — за години! А ако се случи тъй, че неговите години не стигнат, има кой да я продължи — Крачани дал Бог… Камъни да са, пак са Крачани, над тях и води да минат, и ветрове — ще минат и заминат, но те, Крачаните, ще останат — на своята си земя са!

Гърди с облекчение въздъхна, когато излезе от града и хромият му крак стъпи в мекото на тихия коларски път. Далече пред него се възправяше Калабака — камък, бряг! — оттатък него са Крачаните, отсам — пак Крачан, но друг. Отдалечава се от него, а все му се струва, че върви срещу него. Къде, на връх Калабака ли ще се срещнат или вдън Марин дол — където и да е!…

Издание:

Изд. „Хр. Г. Данов“, Пловдив.

Редактор: Йордан Костурков

Коректор: Мариана Делчева.

Тираж 3000 бр.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.